82 
7; krejearu, — musela by libra vodíku být za */; krejcaru, aby bylo oboje palivo 
stejně drahé; třeba byl vodík i o něco dražší, přece by lopil každý radějí vodíkem 
poněvadž je takové topení spořejší, čistější a pohodlnější. 
Pozorujme však, mnoho-li stojí libra vodíku, nežli se z vody vyloučí. 
Vodiku lze z vody rozličným spůsobem vydobyli. „První spůsob je ten, že se 
promění voda v páru, a pára se žene trubkou řeřavými kousky železa naplněnou, tím 
se voda rozloží, kyslík zůstane v železe vězet, a vodík se dá na druhém konci trubky 
schytat; ze železa v trubce se stane kysličník železitý (rez). Má-lí se takto libra vo- 
díku dobýti, musí se rozložit 9 liber vody; v těch je 8 liber kyslíku a 4 libra vo- 
díku. Aby se těch 8 liber kyslíku odloučilo, k tomu je potřebí přes 20 liber železa; 
to stojí asi 26 krejcarů a promění se v rez, jehož cena je pak velmi nepatrná. Mimo 
to se musí ještě topit pod vodou (aby se v páru proměnila) i pod železem (aby řeřa- 
vělo). Takto by přišla libra vodíku asi na 27 krejcarů. 
Jinak lze vodík z vody vyloučit, když se smíchá s kyselinou sirkovou a vleje 
se na železo nebo na zinek. Zinek je dražší nežli železo, zůslaneme tedy při železe 
Voda se rozloží v kyslík a vodík ; kyslík se spojí se železem v kysličník železnatý, a 
ten zase s kyselinou sirkovou v síran železnatý (zelenou skalici), vodík pak se vyloučí. 
Tento spůsob má to dobré, že nepotřebuje žádných velikých příprav; postačí k tomu 
zavřená nádoba, z které vyloučený vodík trubkou vychází. Ale veliké láce tu také 
nebude. Na libru vodíku se tu spotřebuje asi za 1"/, zl. kyseliny sirkové, a asi za 36 
krejcarů železa, za to zůstane v nádobě asi 116 liber zelené skalice, která by se 
mohla prodat asi za 1', zlatého; pak by však stála ta libra vodíku předce ještě 26 
krejcarů. Mimo to se musí povážit, že by se při hojném dobývání vodíku na tento 
spůsob za den více skalice ulvořilo, než by se jí za rok spotřebovat mohlo ; tím by se 
cena zelené skalice náramně snížila, a pak by přišla libra vodíku mnohem výše, než 
na 30 krejcarů. 
Třetí spůsob dobývání vodíku jest len, že se žene vodní pára přes řeřavé dře- 
věné uhlí, při tom se spojí kyslík vody s uhlim čáslečně v kyselinu uhličitou (Koblen= 
sure), a částečně v kysličník nhelnatý (Kohlenoxyd), vodík zůstane však nesloučen. 
Ten kysličník uhelnatý dobře hoří (modrým plamenem) a může se zároveň s vodíkem 
k topení upotřebit, kyselina uhličitá ale nehoří, nýbrž oheň dusí, — ta se musí tedy 
z plynů povstalých ouplně vyloučit. Žene-li se tedy vodní pára nádobou porcelánovou, 
v které dřevěné uhlí řeřaví, bude vycházet na druhém konci nádoby směs plynů sestá- 
vající z vodíku, kysličníku uhelnatého a kyseliny uhličité, ta směs plynů se vede na to 
páleným vápnem, v kterém se všecka kyselina uhličilá usadí; vápno to se promění 
v uhlan vápenalý (nepálené vápno) a vodík s kysličníkem uhelnatým se schytá. V každé 
libře tohoto plynu je pak asi pět dílů vodiků a jeden díl kysličníku uhelnatého. © Na : 
každou libru takového plynu se spotřebuje asi 28 lolů dřevěného uhlí a asi 2%, libry © 
kamenného uhlí k topení, mimo to je potřebí 9 liber páleného vápna k odloučení ky= 
seliny uhličité To vápno se ovšem nezkazí, ale má pak menší cenu. Z toho vysvítá» 
že je tento spůsob dobývání vodíka mnohem lacinější než oba předešlé; proto je ale 
i takto dobytý vodík ještě několikrát dražší než každé jiné palivo. Ostatně je ta práce 
(proti předešlým) trochu oblížná, potřebuje mnoho nářadí, a vodík dobytý není čistý. 
Francouz Selligue navrhl, aby se ta uhličitá kyselina z plynů nevylučovala, ný- 
brž raději v kysličník uhelnatý proměnila a tak plyny hořavé rozmnožila. Selligue 
