91 
tluče, rozemelo a vyplaví, V Hollandě se jeden druh šmolky pro lepší barvu s indy- 
chem míchá, a slove pak modří královskou (Kónigsblau). 
2. Modř Thenardova čili ultramarin kobaltový (Thenards-Blau, Kobaltultramarin) 
se skládá z kysličníka kobaltitého a hlinitého, a rozličně se dobývá. Ani na vzduchu 
ani v ohni se nemění, a je-li čistá, vypadá ve dne jako ultramarin, při svíčce padá 
ale do fialova. Oslatně málo kryje, čímž se od pravého ultramarinu rozeznává. 
3. Ultramarin (modř lazurová), o kterém se již lonského roku v „Průmyslníku“ 
šíře jednalo. 
4. Modř horská (Beroblau) je buď přirozená a skládá se z uhlanu měďnatého a 
vody, aneb strojená a sestává z kysličníku měďnatého s vodou a páleného vápna. Při- 
rozená měď horská slove modřec (Kupferlasur), je velmi drahá a zřídka se prodává. 
Modř strojená povstává kapáním luhu do roztoku skalice modré ; taková modř ale brzy 
sezelená, přidá-li se k ní však vápna, tu již svou modrou barvu nemění. Modř mnoho 
vápna obsahující slove modří vápennou (Kalkblau). Strojená modř horská se prodává 
ve Francouzích ještě za vlhka pode jmenem „cendres bleues en páte.“ 
5. Modř Berlínská (Berlinerblau), roku 1704 v Berlíně od Diesbacha vynalezená, 
povstane, když se do rozloku skalice zelené naleje roztok ze solí krevné (Blutlaugen- 
salz). Druh nejčistší slove modří Pařížskou neb anglickou (Pariserblau, Englischblau), 
a nemá pražádné částky hliněné ; druhy méně dobré s přísadou hliněnou slovou vůbec 
modří Berlínskou. — Světlá modř Berlínská se zinkem a magnesií smíšená slove modř 
mineralní (Mineralblau); ostatně slovou takto ješlě i jiná modrá barviva, která ale 
vždycky světle modrá býti musí, 
6. Modř Bremská (Bremerblau) je nazelenalá a dobývá se, když se roztok ska- 
lice modré louhem srazí a k sraženině trochu křídy přidá. 
7. Modř železná (Eisenblau) je fosforečnan železnalý (phosphorsaures Eisenoxydul), 
nachází se dosti hojně a slula jindy přírozenon modří Berlínskou. © Ze země vyňala 
jest bílá a teprv na vzduchu zmodrá. 
Zelená barviva mineralní : 
4. Zeleň horská (Berggrůn, Kupfergrin) nachází se buď v přírodě co malachit 
(uhlan měďnatý s vodou), aneb se připravuje ze skalice modré, když se rozlok její 
vápnem neb draslem srazí. Je-li na prášek roztlučena, hodí se jen k malování s vo- 
dou a slove zelení vodní neb luční (Wassergrůn, Wiesengrůn) K malování s olejem se 
béře zeleň zrnatá, která proto zelení olejovou slove. Zeleň tato má mnoho druhů s roz- 
ličnými jmeny; podobna je k ní zeleň Brunsvická (Braunschweigergrůn), která se skládá 
z uhlanu měďnatého a křídy. 
2. Zeleň Šélova neb švédská (Scheelgriin, Schwedischgrůn), od lučebníka Scheele 
ve Švédska vynalezená, je arsenan měďnatý. Nejdřív se rozpustí bílý arsenik v louhu 
a rozlok ten smíchá se s roztokem skalice modré, čímž povstane sraženina zelená. 
Zeleň tato se rozpouští ve čpavku a kyselinách, je pěkně světlá ale málo živá, a proto 
se od vynalezení zeleni Švainfuriské málo potřebuje. 
3. Zeleň Švainfurtská (Schweinfurtergrůn), roku 1804 od Salllera a Rusa ve 
Švainfurtě vynalezená, je sůl dvojitá, totiž octan a arsenan měďnatý. Dobývá se nasý- 
páním bílého arseniku do roztoku plísty (Grůnspan). Zeleň tato je živě zelená a velmi 
trvanlivá, proto se rozličně padělala ; takové padělané zeleně jsou zeleň Milísova (od 
Mitise ve Vídni), Vídeňská, nová a. t. d; zeleně tyto mají přísadu soli, salmiaku a vin- 
