nynějšku, a lak z nekonečnosti bezinčnié očlnenie se sami u sebe v sli^edišli míry, hranic 

 i mezer, a ukojíme svou mysl v povolndm vyvíjení a trvání našeho pozemského všed- 

 ního živobytu. Takovým spůsobem ustanovujeme a zorientujeme se v naší píítomnosli. 

 Co zde jen vduchu pojalo, názorněji rozmysliti dáno , když okem hvězdářským na pro- 

 stor všehomíra pohlédneme. Především třeba měřítek známých použiti, abychom pojali 

 velikost naší Země. Průměr její pod rovníkem ěiní i719 mil zeměpisných, obvod lam- 

 léž 5400. Sliední vzdálenost Země od Luny (měsíce) udává se na 52000 mil. Střední 

 Země vzdálenost od slunce jest 20,666800 mil. Vyvolíce však sluneční kouli co stano- 

 viště dalšího rozměru nalézáme, že průměr její obnáší 192936 mil, tak že Země i s 

 Lunou v jejím vnitřním prostoru kolovali by mohly. Od slunce pak planeta Merkur vzdálena 

 jest 8,000000mil, Venuše 15,000000, Země jak známo skoro 21,000000, Mars 31,489000, 

 střední vzdálenost malýcli planet novějších (Vesta, Juno, Ceres, Pallas a t. d.) činí asi 

 55 milionů, vzdálenost Jupilra 107,521000, S.aturna 197,129000, Urana 396,423000> 

 Neptuna 624 milionů mil. 



Tak jsme dostihli konOin sluneiiii naší soustavy. Odtud odvážíme skok k nej- 

 bližší hvězdě stálici. Málof jest jich dosud, jichžto vzdálenost podlé možnosti vyměřena, 

 tohko asi třiaiřicef. Střední jich vzdálenost od slunce mezi sebou obnáší asi milion 

 slunodélek (1000000X20,000000 :z 20,000000,000000, =: 20 bilionů). To nám zase po- 

 skytuje měřítko k měření soustavy mléění cesty. Známof, že kolem nebeského klenutí 

 prostírá se pás mlhavý, mléční cesta zvaný. Silnými dalekohledy rozpadává se celá ta 

 mlha v nesčíslný počet hví zdiček, stálic, podobné povahy jako naše slunce. Všechny 

 tyto hvězdy činí ouhrn jako jednoho tělesa hvězdného (hvězdiskem bych je jmenoval), 

 jenž podlé výčtu Herschela staršího přes 20 milionů hvězd počítá. Toto hvězdisko roz- 

 loženo jest v prostoru všemírném v podobě plášti okrouhlé, z vícera kruhů soustředních 

 složené. Slunce i s zemí nachází se nedaleko jeho středu. Oustřední pak slunce podlé 

 Maedlera zdá se býti jedna hvězda ze souhvězdí Plejád (kuřátek), asi Alcione. Díva- 

 jícímu se z našeho stanoviště pozemského v šíř tohoto hvězdiska zdá se, že hvězdy 

 jeho jsou více sblížené a hustěji seté, poněvadž lěmi stranami největší počet jich za 

 sebou stojí; v hloub pohlédajícímu jen pořídku se ukazují. 



Z loho pochází, že tato plást okrouhlá, ze samých hvězd sestavená, jen jako kruh 

 nebo pás celou nebeskou dutinou otočený se nám ukazuje, a lot nazýváme soustavu 

 mléční cesty. Jest ona přeohroinné velikosti. Podlé přibližujícího se výčtu Herschela, 

 když se vezme zřetel na jejich zmenšení podlé dálky, a přijme se, že skoro v stejné 

 vzdálenosti od sebe rozslaveny jsou, udává se rozměr naší soustavy mléční v hloub na 

 155 hvězdodálek (20 bil. X 155 = 3100 bilionů), v šíř pak asi na Sy^krát tolik (3100 

 bil. X ^'/n=. 17050 bilionů). Můžeme si pomysliti, že takových hvězdisek v nesmírném 

 všehomíra prostoru v nedoměrných mezerách více rozloženo jest. I v pravdě ukazuje se na- 

 šemu oku dalekohledem ozbrojenému něco podobného ve spůsobě hvězdných mlžek a 

 hromádek, jichžto hvězdářové po rozličných stranách nebes přes 3575 napočítali, jenžto 

 v poměru na rozložení mléční cesty, skoro příčné k ni, v kose Bereničiné a v Magel- 

 lanových oblacích, jako ve dvou protivách nejvíce nahromaděny jsou, což ukazuje, že 

 tam všemírný prostor těmi hvězdisky nejbohatěji naplněn jest. Povážíme-li, že každé 

 takové hvězdisko nejméně tak veliké jest, jako hvězdisko naší mléční cesty, a že vzdá- 

 lenost jednoho od druhého asi v podobném poměru jest, jako průměr slunce ke vzdále- 

 nosti stálic okolních, duth lidský ani nestačí ku pojmutí lak ohromného počtu. O těchto 



