Iivfzdiskácli, jichžto podivných podob přírodopis rovná se nemálo přírodopisu našich 

 rosiiiii i zvířat, jindy obšírnéji promhivíine, nyní budiž na tom dosti, že nám ponřkud 

 posloužily v snaze naší, nesmírný prostor všehomíra jakkolivěk rozměřiti. Povznesše se 

 laklo ([uadriliony ((uadrilionů mezerami od jednoho hvězdiska k druhému, i do všeho- 

 míra pobloudivše od svého pozemského stanoviště, vyhledejme sobě zase to naše 

 hvězdisko, mléční cestu, a lam mezi těmi dvacíli miliony to naše Slunce, a v jeho blíži 

 naši zemičku, a lam to naše rodiště, milou vlast českou, v srdci Evropy položenou. 



Ač naše cesta byla přcdaleká i závratná, nemůže se říci, žebychom byli se vy- 

 mknuli z dráhy přirozeného myšlení, k jakému zkušenost i důmysl dosaváde vedl nej- 

 znamenitější astronomy našich časů. Aniž z toho jakási zmatenost na mysli pochází, 

 nýbrž tím velší světlo i rozhled ve světě i tím pevnější ustanoveni se na místě tomto 

 pozemském, prozřetelností boží k vykonávání našich životních úloh nám propůjčeném. 

 Jistě že poznání nekonečnosti všehomíra nás podobně přivádí k poznání k nekonečnosti 

 mysli naší, ač v úzké schránce živobytí lidského uzavřené; ano nekonečnost ne sama 

 sebou se poznává, než právě svou protivou, totiž konečností. 



Bud nám dovoleno podobným spůsobem porozhlédnouti se také v proudech časů, 

 jakými se vykonávají pohyby těles nebeských, a které podobně slouží k rozměru dnů 

 života našeho. Kdyby člověk chtěl jen tak úsobně čas měřiti, beze všeho porovnávání 

 s událostmi vnějšího světa, sotva by se mu as podařilo pochytnouti jej, an tichým kro- 

 kem uchází, a zastavili, aby se poměřili dal, ani tehdáž, kdybychom tepání svých žil 

 na pomoc vzali. Lépe by to šlo, kdybychom kus dráhy našimi kroky odměřené k tomu 

 použili. Starým národům sloužily píseční hodiny k vyměření nevelkých chvil, potřebných 

 k vykonávání jistých záležitostí. Však tím vším jen velmi obmezených mezer časů ob- 

 saženo, ač v mysli tušení neústupné se ozývá, že čas ani minulostí ani budoucností ob- 

 mezen byli nemůže. Dále pokročilý výměr času bére za měřítko střídání se dnů a nocí. 



Jest to v pravdě míra času nejpevnější, nejurčitější, nebof dávno i nejdrobnější 

 zkušeností hvězdářův známo jest, že kroužení Země okolo své osy tak stejné a pravi- 

 delné jest, že i po tisíciletích v něm ani nejmenší změny poznali se nedá. Kdybychom 

 sobě vyvolili jistou hvězdu slálici o půlnoci v poledni čáře stojící, a pozorovali čas je- 

 jího návratu, což podlé našeho spůsobu časomíry činí čtyryadvacet hodin, a třeba mnohá 

 tisíciletí to pozorování opakovali, vždy by se bez nejmenší úchylky v tu samu dobu 

 hvězda k svému místu dostavila. 



Nejpatrněji poskytovaly se našim předkům k vyměření času běh Luny a její 

 ?měny. Od jednoho novoluní (novoměsíce) k druhému uplynulo vždy 29 '/^ nebo skoro 

 30 dní, což znamenáno jménem měsíce; takových skoro dvanáct opakovalo se u Egypfanů 

 od jednoho rozvodnění řeky Nilu k druhému, čímž nejprv rok se ustanovil. Jak mile 

 lidé znali časy roční, použili jich též na vyměření věku lidského i věkův lidského dějin- 

 slva, i pozorováno prvníkrále, že život náš trvá 70 i na nejvejš 80 let. Brzo však fan- 

 tasie se vmísila v len časoměr, bez míry bažíc po ponětí jakémkoliv nekonečné minulo- 

 sti i budoucnosti. Bájesloví pohanské požadovalo pro své bohy a jiné nadlidské bytno- 

 sti též nadlidské odměry časů, Ano oiivážilf se i člověk, objem trvání všehomíra za- 

 myslili. U Indů, nejstarším národu to v dějinstvu našem, vyznačeno trvání světa na 

 12000 božských let, z nichž každý rok 360 lidských zajímali měl, cožby činilo podlé 

 lidského počtu 4,320,000 obyčejných roků. Onu mezeru času (12000) rozdělili zase na 



1* 



