12 



Nadarmo nezaslechne manžel pobídnutí lolo. Ještě několik pádných ran aaliučí v povětří, 

 ještě jednou křižují se v posledním tuhém potýkání ostré zobáky, a již padá přemožený 

 soupeř poraněn a unaven k zemi, zanechaje pole statnému manželu. Boj jest vítězně 

 rozhodnut, dvůr a rodina jsou zachráněny, a čáp vítěz slaven ode všeho pokolení svého 

 co statný rek a obhájce. 



Běda ale, dopusti-li se samice skutečné nebo jen zdánlivé nevěrnosti, (podloží-li 

 sejí pošetilostí lidskou k. p. vejce kuří); bez slitování propadne pak přísnému, krva- 

 vému trestu. Na vyděšený křik manžela oklamaného shromáždí se celý sbor dlouho- 

 nožců, aby se spáchaný zločin ohledal a spravedlivý soud odbýval. Jest to takřka zákon 

 krvavé pomsty, dle něhož se shromážděný sbor řídí, každý oud pohaněného kmene 

 vráží svou zbraň do prsou nevěrnice. 



Jenom samec sám— a to jest zvláštní významná stránka pamětihodného ptáka — 

 neoučastní se v léto krvavé pomstě. Stojí opodál, smutně sténaje, jakoby cítil bolest 

 dvojnásobnou, nad hanbou vlastní rodiny a nad smutným koncem kleslé soudružky ; 

 navždy opouští pak ves a krajinu, která spatřila potupu jeho. 



Ostatně jest ale čip povahy mírné a klidné, a jako pod hradem rytíře ráda se 

 hostí družina manu a ochrany žádoucích, popřává i čáp vrabci a vlašfovce hostinného 

 útulku pod svým ochranným sídlem. V díistojné klidnosti dívá se na dovádivý nár4dek 

 jej oblelajicí a žádná dolíravost neb rozpustilost není v stavu jej rozhoršiti. ^) Vůbec 

 jeví čáp více, než který koli jiný pták náklonnost k životu domácímu. 



Jak již podotknuto, jest čáp pečlivý, a při vší přísnosti dobrosrdečný otec, 

 laskavý ke své rodině a vděčný ke svým roditelům a dobrodincům. Proto již staří Ře- 

 kové pojmenovali lio ptákem pobožným, a vystavili ho za přiklad domácí ctnosti. Své 

 děti prý si bére na záda, a vylétá s nimi na procházky, uče je při tom užívati dorůsta- 

 jících perutí; taktéž stará se v nouzi více o svou rodinu, nežli sám o sebe, a rozšířená 

 jest pověst, že sedláku, na jehož dvoře hnízdí, každoročně vyhazuje dar — takřka jako 

 nájemné — a sice první rok péro, dnihý rok vejce a třetí rok jedno mládě. Kam čáp 

 přiletí a kde se usadí, tam prý nevypukne oheň, a kdyby se tam v noci znal, učiní prý 

 čáp strašný povyk, až se lid vzbudí a oheň uhasí ; a kdyby oheň z komína již ven šle- 

 hal, sedne prý na komín nebo zacpe ho svýma křídlama, až se oheň udusí ^). 



Zvítězí-li ale živel divoký, neopustí čáp svou rodinu v hnízdě, nýbrž raději za- 

 hyne s ní, nemůže- li jí pomoci. Tuto svou lásku k dětem svým přenáší i na děli lidské, 

 které opět k němu zvláštní náklonnost mají. V jižních Cechách, kdežto v okolí ryb- 

 níků rád se zdržuje, panuje pověst mezi dětmi Ckterá jinde ovšem jen o vránách platí), 

 že přináší děti mužského pohlaví, vrána ale zase holky , buď komínem bud otevřeným 

 oknem, a že je klade do kolébky. Proto spatřují v něm děti, jako ve vráně, mudrce, 

 jemužto jest známo tajemství původu jejich '). 



') Ano někdy just i velikomyslnm ochráncem těch, kleři se důvěrně pod ochranu jeho ulekli. 



Kočku, která se přikrade k hnízdům vrabčím, pod sídlem jeho ukrytým, potrestá zobákem 



svým dútklivě, že jí navždy podobné choutky zajdou. 

 "O Proto také dávají mu Cechové stará kola na kaJance, jež čápové proutím proplétají a drnem 



prokládají, připravujíce sobě z nich hnízda. 

 ') Chlapečkové kladou na okna cukr, aby přiletěl čáp a přinesl bratříčka, holky též, aby jim 



přinesl setřičku. 



