13 



Také čislola náleží k doniácim pravirilům čápa a lakořka k národní povaze jeho; 

 ostatně jest k zachování shišnosli nevyhnutelná, nebof každá skvrna bílý šat jeho tím pa- 

 Irněji hyzdí. Proto užívá neustále svého zobáku, který mu slouží co kartáč a hi^eben ; 

 brzo zde, brzo onde čistí se a něco poopravuje, jednou na kabátu, pak na náprsníku, 

 jindy zase na punčoše. Při tom ncziislává čistota obmezena jenom na zevnitřek, čáp 

 nenáleží k těm, kteří nosí bílý kabát na špinavé košili. Každou chvíli se koupá, a umělý 

 jeho zobák slouží nezřídka i k vnitřnímu propláchnutí. Klyslýr nevynášel nikdo jiný nežli 

 čáp. Proto také přikládá mu báchorka právem úřad léfitelský, jejž zároveň se strýcem 

 jeřábem ve sboru křídlalém řádně zastává. 



Jeslí patrno, že čáp v počínání svém objevuje velikou podobnost s člověkem ; proto 

 jej vidí rád člověk a on člověka. Bezpečně a přítulně kráčí v sadu a luhu rolníka ; a 

 hnízdí se u prostřed dědin, na zámky a věže, ba v severních námořských městech chudí 

 veřejně po ulicích mezi davem lidstva, žádaje od každého, s nímž se potká, aby se mu 

 vyhnul: prochází se od trhu k trhu, od studně ke studni, zde ohledává koš, tam mísu, 

 zkrátka cílí, že jest mezi svými ^). 



Ale i při této piítulnosli zná si čáp přece vážnost a úplnou svobodu, ba i jistou 

 nadvládu zachovali. Jakkoli snadno krotne a opoulati se dá, jest nenávist svobodného 

 čápa k chycenému a zkrotlému tak veliká, že, jak očití svědkové potvrdili, nezřídka 

 hejna čápů odrodilého otroka přepadají a do smrti upichují. 



To nás vede konečně k velkým státním záležitostem, k válkám a porotám. Oboje, 

 války i soudy porotni jsou údaje velmi vzácné; neb dle své povahy jest čáp mírný, po- 

 kojemilovný, a řád obce jeho spočívá na zákonech svobodné, ale dobře zřízené jednoty. 

 Nikdo z čápů nedýchli po válečné slávě ; nikdo nepokouší se o samovládu. Ale čas od 



*) Sjíatřujenie capi hnízda na zamkli Poděbradském, Brandýsskéin, Protivínském, ua stavenicli 

 okolo Vysokého Chlumce, Třehoně, Dokz a t. d. Náš síatečuý vypravovatel zvyku národních, 

 p. Krolmus, sděluje ve svých staročeských pověstech, že druhdy nikdo se nesměl opovážit 

 na čápy stříleti, sice že by ho lid byl ukamenoval. Icta k čápům jest hluboko založena v 

 mysli českého nepokažeuého lidu ; toho, kdo ua ně střílí, potká prý neodolatelné neštěstí a 

 bída. Některé příhody potvrzuji tuto víru. Xa zámek jistého šlechtice přiletělo pět čápíi, 

 i chopil se on hned ručnice, aby je zastřelil. Prosby manželky, děti, služebnictva nic ne- 

 prospěly a stará chůva jeho též nadarmo prosíc prorokovala, že za pět let přijde o statek, 

 nsmrti-li čápy. Ale šlechtic, pověrou touto tím více rozdrážděn, popadl dvě dvojky a sku- 

 tečně všech pět čápů srazil. Od té doby ale. jak lid vypravuje, hynulo pořád víc a víc 

 jeho hospodářství, a dříve nežli prošlo pět let, přišel skutečně na úplnou mizinu, ovšem ne 

 pro pouhé zastřeleni čápů. ale jak lid dobře tuší. kdo pohrdá přírodou, pohrdá i lidmi, a odtud 

 pak zkáza ! 



Půvabná pověst připojuje se k znaku staročeské rodiny Počepickýoh a Dobřeuských, 

 užívajících za erb bílého čápa s černými křídly v poli modrém. Stojiž zde ta pověst tak, 

 Jak ji Paprocký uvádí. „Jisté, ne nový jest mezi národy slovanskými erb panův Počepických, 

 ale právě starožitný, jehožto první původce byl mládeneček nějaký, kterýž divným působením 

 božským ušel z ruk pohanských a d(»stal erbu tohoto způsobem takovým : Při počátku rozší- 

 řeni víry svaté v krajinách národa slovanského, když proti ukrutným pohanům bojovali Slo- 

 vané, po nešťastném svedení bilvy byl zajat jeden ze strany křesťanské od pohanův a pro- 

 dán do Alisurije. Přihodilo se za času podzimního, kteréhožlo čápi z krajin studených do te- 

 plých se odbírají, že letíce skrze krajinu dotčenou usedlo jich veliké stádo na místě jednom. 



