1() 



havran, který se po celý den pod sněhovými mračny houpal, od pole k poli poletoval 

 a nyní na větvi jedlové odpočinek hledá; jediné zachvění perutí postačuje, aby se po- 

 větří otřáslo a sloupy sněhové a vysoko nanesené návěje se zrúlily. Však to jediné 

 bylo porušeni hlubokého poklidu a míru, již pak zase všude ticho a mrtvo. 



Mrtvo? Snad by v skutku byla vyhasla poslední jiskra organického života, v těchto 

 místech druhdy tak čilého ? Snad by nebylo ani památky bujného ruchu a hemžení, ani 

 stínu těch barev, které pole a háje oživovaly? — O nikoliv, sněhová korá povrchu zemního 

 není umrlčí rubáš přírody, nýbrž zpanilý oděv a teplé roucho všeliké organické bytosti, 

 chránící je od rezkého větru a ostrého mrazu, aby se bezpezně a bez pohromy na od- 

 počinek odebrati a zimnímu spánku odevzdati mohly. 



Co je ten zimní spánek přírody? Pohlédněme ledy blíže a podívejme se, kterak 

 to vyhlíží pod sněhem na polích a nivách, kde jindy pestré kvítí rozhošlěno bylo; kte- 

 rak v lese a v háji, jindy tak hlučnéin a zvučném, nyní jako opuštěném ; — kterak v 

 potocích a řekách, které jindy pěnivým hrkotem šuměly, nyní pak ledovou korou kryté 

 jen někdy praskotem se ozývají. — 



Pod sněhovou vrstvou spatříme zahnědlou zelen vysmáhlé trávy, přelámaná a schoulená 

 stébla rozličných rostlin v nepravidelné směsi; kořeny jejich ale chovají v sobě šfávu a 

 v nich se udržuje skrytá známka organického života. Semena mnohých rosthn vypadlá 

 z rozpukaných plodův leží porůznu na zemi na pohled co mrtvá tělesa ; a však kličko 

 skrývá v každém naději budoucího stébla, a tuhá korová pokožka chrání vnitřek seménka 

 před přílišným mrazem. 



Jak pečlivě je tu postaráno o zachování útlých pupenův, které budoucího léta v 

 listy se rozvinou! Některé pupeny drobné a neúhledné co písečná zrnka, k. p. u slivoně 

 a třešně, chráněny jsou obalem tvrdých šupin, které na povrchu lysé a hladké, čím dále 

 do vnití", tím více pravým lístečkům pupenovým se podobají; — u jiných nalézáme, že 

 takové opupení dělá huňatá plst neb hebounké pýří, a takový kožich zasluhuje u pupenův 

 pojmenován býti přezimniště (hybernaculum); — u některých stromův zase, k. p. u 

 raadalu (Aesculus hippocastanum) čili divokého kaštanu pupeny lepem jsou ošaceny, a 

 tak všude nacházíme počasné ústroje, jimiž příroda zárodky budoucí zeleni před pohro- 

 mou chrání. Sám silný kmen lesních stromů dostává huňatý kožich z mechu, a nezřídka 

 pozoruje se, že lišejníky a kostnaté mechy nejhustěji na severní straně vysokého kmene 

 bujní, kde totiž bývá třeba nejsilnější záštity proti ostrému větru. 



Podivu hodnou otužilost jeví naše obili a horské rostliny. Na podzim zaseté klíčí 

 velmi záhy a zelená se ještě před zimou co rukojemství budoucího roku, ano při dobrém 

 počasí dosti bujně roste, až najednou mrazem zaražerio náhle zatáhne. Ve zmrzlé or- 

 nici nebo pod vrstvou sněhu prospí pak obilí vzešlé všechny studené měsíce a probudí 

 se opět teprva v březnu. Ve švýcarských alpách u Zermatu bylo jedenkráte ječné pole 

 dvě léta pokryto ledovištěm, a přec zase vyrazilo bujně v třetím roce, když led roztál. 

 A když Charpcntier r. 1823. přišel pod Mont-Blankem v údolí Charaounix k místu, které 

 pět let bylo píjkrylo ledovou korou, nalezl tam přece bujně rozložený jetel (Trifolium 

 alpinum, T. caespilosum), horské kuklíky (Geum montanum) a rožce (Cerastium latifolium). 



Naopak ale naše lesní stromy, borovice, jedle a t. d. neupadávají v zimní spánek, 

 nýbrž bdí po celý svůj život, činíce vždy zelené čili u nás tak nazvané černé lesy. 

 Zima, jak se zdá, jim ještě lépe svědčí nežli letní parno, proto také milují studené kra- 

 jiny a chladné půdy, tak i na vysokých horách a v severním pásmu jsou represen- 



