39 



novilě v lupku nejhojněji luilironindéiiy jsou. Zbylky lylo záležejí lilaviiĎ v otiscích 

 listů, které z větši íásti upomínají na listy kapradin, nebo v větvech, stéblech a kme- 

 nech, buď podél rýhovaných , jako kalamity, nebo na přič šupinami a uzlinami v pravi- 

 delném rozestavení vyznamenaných, jak se to k. pi'. u níkterých stromovitých kapradin 

 (u cykasů) v jižních krajinách rosloucích pozoruje, 



V následujícím jednom oddíle pojednáme podiobněji o těchto j)am6tihodných sto- 

 pách vyhynulého svěla. a ukážeme, v jakém poměru k celému útvaru tomuto jsou. 



V útvaru kamcnonhelnéni rozeznávají se ale mimo to ještě dvoje horniny méně 

 podstalné a roziíi'cné nežli piede.šlé, ale dfdežilé pro své upotí-cbení, totiž hrnčířský 

 jíl a ž i v i č n a I á (b i I ii m i n o s n í) břidlice. 



Hrnčířský čili plastický jíl nalézá se v mnohých ložištích kamenného 

 uhlí. Sloh jeho jest celistvý, a hmota jeho roži'eďujo se snadno ve vodě, čímž se dobře 

 rozeznává od lupku, který teprva dlouho na povělři ležeti musí, nežli se loupati dá. Jíl 

 tento tvoií vrstvy na 1 —3 slřevíce mocné. Nejčistější odrůdy mají barvu šedou, ale 

 přimíšením uhelných látek zčernají docela. Také železnou červenou rudou bývá jíl tento 

 někdy promíšen, i používá se ho pak co červené rudky, jako n, p. u Zvoleněvsi. Jíl 

 tento jest u Radnic a na jiných místech velmi důležilý pro hrnčířslví, jmenovitě se ho 

 používá k hotovení ki'ivolí a džbánů na kyselinu sirní, k dělání kelímků atd. 



Nejmohutnější sloje jílu tobolo nalézají se ale v útvaru pomořském, jmenovité v 

 Anglii a Belgii, kdežto také nejlepší odrůdy jeho se vyskytují. Ž ivičnatá (bitumi- 

 nosníj břidlice jest ale zase skoro jenom na pozemní útvary obmezena. Jest to 

 břidlice černavá, slohu jednostejného bez patrného oddělení složiva; na první pohled 

 nerozeznává se sice od lupku, jest ale celistvější, méně štípalelná, a zapálena hoří dý- 

 mavě. Již malé kousky, do plamene svíčky držené, zapalují se a zanechávají po vyho- 

 ření lupenitou břidlici. Hořlavost lato pochází od zvláštního oleje (Bilumen), který se 

 destillací z této břidKce dobýti může. Olejem tímto, jehož množství 2 — 10 procentů 

 obnáší, jest břidlice veskrze proniknula. 



Živičnaté bi'idlicc tylo nalézají se na některých místech v uhelništích Radnických 

 a Rakovnických. Jmenovitě jsou silně vyvinuty v okolí Semilském a Vrchlabském, kdežto 

 na popel spálených všeobecně k mrvení se používá. Semilské břidlice tyto náležejí ale 

 do útvaru Permskélio, nebof roku 1846 a 1849 nalezl jim v nich množství skameně- 

 lých ryb (Palaeoniscus), ježlo nápadně souhlasí s rybami měděné břidlice Mansfeldské, 

 která k Permskému útvaru náleží. Též u Oslovan v Moravě vyskytuje se taková živič- 

 nalá břidlice, která bezpochyby také 15 Permskému útvaru pi-ipočísti se musí. 



Obyčejně leží živičnaté břidlice v nejhořejších vrstvách kamenouhelného útvaru, 

 kdežto takřka pravé sloje kamenného uhlí zastupují a zároveíi s lupkem a břidličnatým 

 pískovcem samostalné souvrství Ivoií. 



Sloje kamenného u ii 1 í tvoií v porovnání s celým útvarem jen malou část vrstev, 

 ale poněvadž celý útvar právě jenom jimi svou neocenitelnou dtdežitost obdržuje, pro- 

 mluvíme o něm zvláště v následujícím oddílu a obrátíme pozornost svou ještě k jiným 

 horninám a nerostům, které v podřízených okolnostech v útvaru kamenouhelném se vyskytují. 



Nejdůležitější mezi těmito vrstvami jest hlinitá ocelová r u d a (Sphaerosiderit). 

 Ruda tato jest obyčejně šedá nebo žlutavě šedá, celistvá, někdy také poněkud břidličnatá. 

 má podobu stvrdlého jilu, od něhož se ale větší váhou, jakož i tím snadno rozeznává, že 

 kyselinami polila vře. Nejčastěji vyskytuje se tato ruda v ploských koulích a peckách 



