68 



koli při tichém povětří a jasném nebi pro člověka otuženého ještě snesitelná jest. Tento 

 však stupen teploty není nic jiného, nežli tón, z kterého vjuga hraje. K tomu sobě 

 představme povětří v uslaviCném pohybování, v němžlo vlna za vlnou v bouřícím vichru 

 se žene, jakoby nemělo zůstati ani dechu na zemi. Tato rozháněná zima proniká ve- 

 skrz a naskrz, a omrazuje srdce v útrobě. To však, pokud zůstane jasno, jest jenom 

 jednoduchá bouře. Viděti ještě slunce, a v určitých a zřetelných obrysech usmívají se 

 země, blízkost i dálka a všecka povědomá znamení cesty. Nyní však sejměme slunce 

 s oblohy, a na místě něho naplňme celé povětří tmavošedivým soumrakem, v němž špi- 

 čaté jehly ledové bez přestání v nevýslovném množství k zemi padají. Tu naplňují se 

 hrůzOu a malomyslností duše všech tvorů, v nichž ještě živé srdce tluče. Pěkná, na- 

 děje plná dálka zmizí, a s ní všecken výhled na vysvobozující přístav. Průvodní hvězdy 

 nahoře shasnou, a všecka potěšitelná znamení nebeská se ukryjí. Konečně ještě nechme 

 zemi se propadnouti, sníh s dola v matném víru se pozdvihnouti, a nocí a tmou i od 

 zpodu cestujícího zahaliti. Nyní jest pro cestujícího naplněna míra zoufalosti, a není 

 možná, pomysliti sobě k tomu všemu ještě nějakou jinou hrůzu. Král severu, bůh zimy 

 a smrti, vysypává všecken obsah svého rohu hojnosti na ubohého ruského pocestného, 

 jemužto ujímá svobodné vcházení a vycházení dechu, v led obracuje teplou krev v 

 prsou, oči zalepuje tmou a ledem, sluh neslýchaným hučením ohlušuje a noze pevnou 

 půdu a jistý krok bére. Vjuga jest zároveň bouře, metelice i zamet , všecko spolu 

 znásobeno. Vítr až k neuvěření rozmnožuje sílu zimy, a zima zas každé ovanuti ne- 

 smírně prudčím činí ; tak i sníh temnotu působící ozbrojuje se novou hrůzou, jakož ne- 

 méně tma směšujíc se s ledem se rozpouští, a rovně jako v celku v každém jednotli- 

 vém prášku sněhovém hmatatelná jest. Ledový prach ze zpodu se pozdvihující ještě 

 nesnesitelnějším činí onen, jenž s hůry padá, an ubohé trápené oči ani pokojného mí- 

 stečka nemají. Tak jedna hrůza druhou množí. Z předu i ze zadu tma, s hóra i ze 

 zpodu všecko rozvikláno, a člověk jako vyloučen z přírody co sněhový prášek od 

 živlů hnán. 



Jiný velikolepý obraz představuje se v krajinách polárních, kdežto led a sníh 

 bez ohledu na počasí neustále svým krutým žezlem velí. 



Již Baltické moře potahuje se v tuhé zimě silnou korou, která zvláště záUvy po- 

 krývá a daleko do otevřeného moře se táhne; někdy zamrzne celá prostora mezi Fin- 

 skem a Švédskem, jako n. p. r. 1809, kdežto ze Stockholmu do Petrohradu saněmi se 

 jeti mohlo ; ba r. 1658 svedena jest na Beltu krvavá půtka mezi Švédy a Dány. Polární 

 moře podobá se ale v zimě nepřehledné lední stepi, na níž sem tam kostrbaté lední ska- 

 liny a divoké prorvy v úžasné příšernosti se spatřují; u prostřed těchto nesmírných le- 

 dovišt lesknou se ale přec rozsáhlé, až na 100 mil dlouhé průlivy a jezera, na nichž 

 koráby s podivením volného místa nalézají. Příkré skalnaté hory na břehách, zabalené 

 v šerotmavou barvu a pokryté věčnými ledovými spoustami, mlhy neproniknutelné a 

 tichost, přetržená jen někdy na krátko divokým lomozem bořících se ledových skal, 

 tvoří ráz těchto krajin. 



Ani vlnobití a bouře nezastavují v zimě tvořeni ledu. Zpočátku promění se voda 

 mořská vyhlacením nesčíslných jehhček ledových v hmotu polosouvislou, takřka v le- 

 dové bahno, zponenáhla objevují se kulaté desky, které se rozšiřují ve kry sáhodlouhé, 

 a konečně ge spojují v nepřehledné ledoviště. Ledoviště takové vyniká obyčejné 4—6 

 střevíců nad hladinou vodní, ponořeno jsouc až na i20 střevíců. Bouřemi a mořskými 



