70 



Již od sta- a tisíceletí unášejí se tímlo způsobem ledové spousty ve stojném 

 směru od severovýchodu k jihozápadu. Při své ohromné velikosti musejí se mnohé z nich 

 mořského dna dotýkati a je tedy vybrázditi a vyhladiti. Kdežto pak na pevnině severní 

 Ameriky, jmenovitě v Kanadě, objevují se četné vyhlazené skalní plochy, jejichž rýhy 

 a brázdy týž severovýchodní směr mají, a mimo lo i jiné četné stopy bývalého moře 

 se spatřují, které v pravěku lyto krajiny pokrývalo : podává se sám od sebe domysl 

 (jak anglický zeměznalec Lyel nejdříve uznal) , že podotknuté rýhy a brázdy rovněž 

 pohybujícími se ledovými skalami povstati mohly, totiž ledovými spoustami, jež pramoře 

 jižně vysílalo až k břehům bývalé pevniny. Podobné úkazy spatřují se též na polostrovu 

 Skandinávském, a znamenitý zeměznalec Leopold v. Buch popisuje tam mnoho rovných 

 nebo mírně vypouchlých granitových skal, které všechny v jednom směru rýhovány jsou. 

 , Velmi blízko leží pak závěrek, že též zde v pravěku ledové spousty plovati mohly, jakož 

 i vůbec, že led v pravěku mnohem větší rozšíření míti mohl. Balvany skalní spadávají 

 s břehu na plovoucí kry a tím způsobem zanášeny bývají do znamenitých dálek. Ostrovy 

 Baltického moře, ba i rovina severoněmecká pokryta jest granitovými a sycnitovými 

 balvany často ohromné velikosti, jejichž původní sídlo daleko ve Švédsku a Finsku 

 hledati se musí. Granitový balvan, na němž stojí jízdecká socha Petra Velikého, jest 

 jeden z takových bludných balvanů (erralische Blócke) kterýmžto jménem se 

 takové roztroušené skaliny naznačují. 



Výjevy tyto poukazují tedy na možnost, že ledové moře v pravěku mnohem dále 

 na jih se prostíralo, nežli nyní, a že vůbec severní moře v pravěku mnohem dále do 

 pevniny zasahovalo, asi tak, jako nyní na točně jižní. Možnost lato podporována jest 

 i z jiné strany. Zima totiž a léto nejsou na obou polokoulích země, na jižní a severní, 

 stejně dlouhé ; nyní jest na severní polokouli jaro a léto dohromady o sedm dnů delší, 

 nežli podzimek a zima, na jižní polokouli zase jest tento poměr zrovna obrácený. Délka 

 tato mění se neustále, na severní polokouli ubývá trvání teplého počasí, na jižní polo- 

 kouli ale přibývá ho, až konečně za dlouhou řadu let poměr nynější docela se převrátí. 



Proměna tato souvisí bezprostředně s proměnami os dráhy země (viz v č. I. str. 4.) : 

 neb dlouhá a krátká osa eliptické dráhy této nezůstává vždy na tom samém místě, nýbrž 

 pololia jejich mění se neustále. Dlouhá osa pohybuje se totiž od západu k východu, 

 a sice následkem přitažlivosti ostatních planet, tak že za určitou dobu (za 21,000 let) 

 celou svou dráhu oběhne a za 10,500 let největší protivy v postavě os země se objeví. 

 Dá se vypočítati, že r. 1248 jaro a léto na severní polokouli o osm dní delší bylo, 

 nežli podzimek a zima; r. 11784 bude ale na naší polokouli naopak zima a podzimek o 

 osm dní delší, nežli jaro a léto. Totéž musilo býti r. 9252 před Kristem ; r. 4000 před 

 K. ale bylo léto a jaro zrovna tak dlouhé, jako podzimek a zima. Jesti pamělihodno, 

 že zrovna do této doby Ictopisci dle svatého písma první objevení lidského pokolení 

 kladou. — 



Použijíce těchto údajů k výkladu svého předmětu, uznáme snadno, že jižní polokoule 

 při nynější poloze osy dráhy zemské více hodin zimních do roka míti musí, nežh severní 

 polokoule, a z toho opět následuje, že jižní točna zase více tepla ze sebe vyzařovali 

 musí, nežli severní, byt i ve dne stejné množství tepla obdržely. Střední teplota jižní 

 ločny jest následovně také menší, nežli slřediií teplota polokoule severní, z čcliož vychází, 

 že ledová spousta na jižní točně dále sáhati musí, nežli na severní, jak se také zkuše- 

 ností potvrzuje. Byly ale doby, kdežto poměr tento byl docela obrácen a severní točna 



