104 



mocnosti po velikých prostorácli rozšířeny jsou a v podložených vrstvách lupek skarao- 

 nělinami (zvláště Sligmariemi) naplněný objevují. 



Nesmíme se ale domýšleti, jakoby snad pralesy na těchto místech byly zkáceny, 

 naplavenou hmotou zasypány a v kamenné uhlí proměněny bývaly. Neb rostlinstvo ka- 

 menného útvaru nepředstavuje kmeny k dnešním lesním stromům podobné, nýbrž ba- 

 henní a pobřežní šfávnaté, duté lodyhy, které na místech bahnitých z moře neb slad- 

 kých vod vystouplých bujněly a jako rostliny na dnešních rašelinách se vyvinovaly. 

 Kamenné uhlí povstalo tedy z většího dílu z pravěkých rašelin. Z bahen na mnoha 

 čtverečních mil rozšířených vyrůstaly nejdříve šfávnaté, mnohoramenné a lezavé kmeny 

 CStigmarie), mezi nimi vystupovaly v hustém seřadění velikánské lodyhy plavuňovitých rost- 

 lin (Kalamity, Sigillarie, Lepidodendra) a nesčíslné množství kapradin. Jedno pokolení 

 povstávalo na druhém, jako v dnešních rašelinách, a to se mohlo po celá tisíciletí opako- 

 vati. Ryzost uhelné látky, nepřetrženost a stejná mocnost slojů, kolmo stojící kmeny, 

 jakož i (jmenovitě v Čechách) obstoupení útvaru vyššími horami, poukazují jedině na 

 tento způsob původu uhelných slojů. Byla-li pak zarostlá krajina opět na delší čas za- 

 topena, pokrylo se rostlinstvo vrstvami naplaveného písku a hlíny, až se opět nové bahni- 

 sko vytvořilo a bujný zrůst opět je pokryl. Proto obsahují jmenovité lupkové vrstvy, 

 bezprostředně nad uhlím uložené , veliké množství porůzných , z nejbližší pevniny od- 

 tržených rostlin, proto zdají se útvary kamenného uhlí v Čechách a sousedních zemích 

 tvořiti ostrovy, které, málo nad okolní vodstvo povýšené, čas od času se ponořovaly a 

 opět nad hladinu vystupovaly. 



Důkladnější náhled obdržíme v tuto věc, poohlidneme-li se nyní po četných sto- 

 pách zahynulého rostlinstva v útvaru tomto. Poznání a porovnání těchto zbytků dávno- 

 včkosli s nynějším zrůstem otevře nám pak větší rozhled a poved* nás blíže ku po- 

 znání Csikálníeh poměrů, které v době kamenouhelní na zemi panovaly. Popis tento za- 

 necháme si k příštímu článku. 



Klíčeni. 



Sepsal Em. Purkyně. 



Když semeno zouplna dozraje, což se vždy spolu s dozráním plodu stává, rostlina 

 uiateřni do světa je vyžene. Nastane rozsívání. U rostlin totiž, které člověk nemlátí, 

 aniž \7sívá, semena sama na rozličný způsob obálek a jiných částí, jimiž k rostlině 

 připevněna bývají, se sprostí a blíže neb vzdáleněji od matky své sídla svá v zemi hle- 

 díijí. Někdy celý plod zrnka zavírající od kmene odpadává, jak to s našimi jablky a 

 hruškami bývá. Jistě mnohý pod jabloněm ložící, an okolo něho zralé ovoce se hřmotem 

 s větví jedno po druhém padalo, nemyslil, že jabloň tím nikterak nechce nás jablky pro 

 vánoce obdarovati, nýbrž že svá semena rozsívá. Tehdáž semeno čekati musí, až plod 

 docela shnije, tato trpělivost ale odměňuje se tím, že shnilé ovoce semenu úrodnou, hno- 

 jenou půdu poskytuje. Také to velmi dlouho netrvá, až jablko shnije, což kaídý ze čte- 

 nářů již zkusil, ncchal-li zralé jablko nějaký čas na vlhkém místě ležeti. Než u jiných 

 zas rostlin ani té malé trpělivosti pro semeno potřebí není. Plod obyčejně již na rost- 

 lině se rozpukává, a často timlo rozpukáním semena se vyhazují. Nevymršli-li se ale 

 zrno tím způsobem, luf mnoho jiných sil ještě v přírodě bytuje, které začatou práci 



