108 



Z télo rozsáhlé obruby poloostrova Řeckoslovanského obíráme sobě k dnešnímu 

 vypsání severozápadní cíp, obsahující země mezi Istrií a Dalmácií rozložené, které země- 

 správa rozvrhuje na Přímoří chorvátské , na Vojenskou hranici Ca sice od severu na jih 

 pluk Ogulinský, Otočac a Líku), a na ostrovy dílem k Istrii, dílem k Dalmácii přidělené. 

 Tento kus hraničí severně na Krajinu a království Chorvatské, východně na Bosnu či 

 vlastně na Chorvatsko turecké, jižně na Dalmácii, a západně jej obléká modrá hladina 

 Ouarneru, totiž zálivu Adriatického moře četným ostrovím naplněného. 



Již první pohled na mapu poučuje nás o tom, že vody z tohoto konce na vět- 

 ším díle směrem východním k Sávě a Dunaji, tedy k černe'mu moři se ubírají. Přímou 

 čárou obnáší délka běhu jejich od pramenův až k ústí mořskému asi 150 mil; pováží- 

 me-li, že by potoky a řeky z télo krajiny mnohem kratší cestu, asi 5—8 mil, ku bře- 

 hům Adriatického moře měly, již z toho ohledu pozornost naše obracujo se ku překáž- 

 kám, které se jim v tuto stranu do cesty slaví a svah východní, ústí v Černé moře jim 

 vykazují. Tříčina toho jsou ohromné hory, které se téměř náhle nad hladinou mořskou 

 vypínají a vrcholí svými nad Sněžku naši , v celku tedy daleko nad Krkonoše vynikají ; 

 ony činí přirozenou zed čili hráz, která vodstvu odpad k Adrialickému moři nepřipouští. 

 Z toho je také palrno, že Líka, Otočac a Ogulín, ačkoliv jsou jižněji položeny než ostatní 

 Chorvatsko, ačkoliv v nejbližším sousedství jsou s pobřežím moi-ským, nejvyšší a nej- 

 chladnější krajiny zaujímají , a to pouhou hornatinu, která se v ohledu kUmatickém 

 severnímu úbočí karpatskému rovná, není-li v mnohem ohledu ještě divější, co do úro- 

 dnosti nuznější a v celé tvářnosti hroznější. Fysiognomie télo půdy, podnebí a pokrov 

 rostlinní budiž přede vším předmětem naší úvahy, nežli k nástinu horopisnému (orogra- 

 fíckému) a zcměznaleckému (geognoslickému) přistoupíme. Úroda a suchopárnost, bujná 

 vegetace a holá skaliska, réva vinná a tmavé chvojí, ušlechtilé ovoce a nuzný oves, 

 jižní Flora a stráně severního rázu, lahoda podnebí teplého a nevlídné studeno — to 

 vše nalézá se zde v nejbližším sousedství, tak že vápencové hory, z kterých se vý- 

 chodní pobřeží Adriatického moře skládá , na skrovném území nejostřejší protivy v pří- 

 rodní povaze své poskytují. 



Po horách burácí bóra mrazivým dechem a udržuje na nich krutou vládou vše- 

 chen ráz krajin severních ; pobřeží ale přívětivou hladinou moře a vlažným jihem (sci- 

 rocco) nabývá tvářnosti břehův italských. Temena hor, vypínajíce se hned nad mořem 

 v největší výši, zabraílují teplému větru od jihu vanoucímu a zachycují s druhé strany 

 chladnou boru, kdežto na severním konci Chorvatska, k. p. u Záhřebu, právě na opak 

 horstvo proti půlnoci je rozpostavcné, tak že jih na ně naráží a severní větry se zadr- 

 žují. Tato zvlášfnost, podobně jako v Čechách, více v klimatickém ohledu platí nežli 

 poloha zeměpisní; nebot zde i tam severní konce z té příčiny jsou v celku teplejší, 

 jižní chladnější. — Hornaté kraje Chorvatska, jmenovitě Líka, Otočac i Ogulín, jsou vů- 

 bec známé" co neplodné, nuzné, skalnaté ; lesní stromy, nedozrálý oves a zemčata jsou 

 vše, co piida zdejší zplozuje, a to ještě jen místy, kde buď holá skála nebo nedostatek 

 vody vegetací naprosto nevyloučily. Naproti tomu roviny posávské jsou nepřetržené 

 úrodné a plodné, a úzký lem přímoří adriatického, kde se mu jen dost málo prsti do- 

 stává, nejbujnějšími tvary slředomořského rostlinstva se pokrývá. — 



Nejpodivnější zvláštnost, která v krajinách těchto cizinci v oči bije, je ta, že 

 údolí zdejší jsou samé kotliny kolkolem horami obklíčené, lak nazvané dolce, kam vchá- 

 zeti a vycházeti lze jen přes hory, nikoliv ale, aspoň jen zřídka kde, úvalem neboli 



