109 



nížinou, kde se u nás řeky ubírají. Taková dolina, podle našich pojmuv nepravidelná, 

 je li-ebas nékolik liodin dlouhá, rovná, dosti vzdfilaná a k našim rovinám poněkud podobna, 

 až na lo, že z ní žádného východu nenalézáme, a že poloky, proběhše ji v tom neb 

 onom směru, po krátkém běhu pod některou horou v zem se ponoi-ují. Takové místo 

 nazývá se proto také ponor, a každý dolec, ktei-ý má svůj potok, má na svém nej- 

 nižším místě přirozený tralivod v ponoru. 



Ubírajíce se přímou íárou od východu na západ, k. p. od Zavolja (na kor- 

 donu) k Jablonci v přímoří pod Velebitem , nalezneme následující obraz krajiny. 

 Údolí U n y okolo B i h č a (turecká tvrz Bihač, g-en. Bihca) , rozkládá se jako zahrada 

 před námi, jako utěšené sady, k nimžto naše chorvatské pomezí jenom nuzný plot dělá. 

 Podél hranice je naše strana vyvýšena a pahrbky její jsou větším dílem lesnaté odnože 

 Malé Kapely. 



Přestoupivše Plešivici octneme se v dolině Korenické kolkolem horami 

 obehnané, jejížto potok nalézá trativod svůj v ponoru na jihovýchodním konci údolí; 

 obyvatelé nám povědí, že každoročně, kdykoliv v letě náhlý déšt v doUně zavítá, Kore- 

 nica zprudka se rozvodní, luka zaplaví a seno nezřídka v ponor zanese, načež nedlouho 

 potom na druhé straně Plešivice senoseky korenické v Klokotu vyplavou a do Uny 

 se ubírají. 



Překročme zase horu západní a tu přijdeme v úhlednou dědinu Bunié, roze- 

 stavenou na severním cípu doliny, která náleží k proslulé Krbavě , bývalému hrabslví 

 s hlavním sídlem Udbinou, kterou na jižním konci doliny spatříme v tak teskné vzdá- 

 lenosti, jako národní písně o její slávě připonn'nají. U Buniče se sbírají se strmin hor- 

 ských potoky, jichžto osud, jakož i potoka Krbavy, podobný jest jako Kořenice ; snad 

 již generál Laudon, jsa zde co důstojník okolo r. 1745, poznal tu smutnou stránku ze- 

 mě, jejížto útroby všechnu vodu hltají, že zanechal zde po sobě podivnou památku, za- 

 loživ — chtě přerušiti jednotvárnost — háj na rovině buniéské v pořádku armády roz- 

 postavený, který i podnes Laudov gáj slově. Laud mu totiž říkají hraničáři, a hostinec 

 v Buniéi má jméno jeho ve štítu. 



Nyní nás dělí jenom hora Čurma od Liky, ubíráme-li se ku Gospíéi. S te- 

 mene Čurmy asi dvě hodiny cesty až ke Kule sestupujeme neustále po stráních na 

 zpfisob schodův nebo larasův vždy níže a níže padajících, ale na každém schodu se na- 

 lézá kotlina, kolkolem holými skalami obklíčena, v hlubině prstí nuznou naplněna a jakžtakž 

 obdělána bídným zelím posázena neb ovsem poseta ; čím blíže se nám staví na oči vesnice 

 Budak a Kula, tím četněji nás obkličují dolce a kotliny, nic jinak než jako propadliny. 



Okolo Gospiée rozkládá se nejprostrannější krajina, od jihu a západu lesnatými 

 stráněmi Velebitu obražená, jen že se zdají odtud sotva polovici té výše obnášeti, jak se 

 nad moře vypínají, důkaz že je i rovina tato vysoko položena. Všude, kam oko sáhne, 

 potkává se s kamenitou a skalnatou půdou ; ani rovina okolo Bilaje, kde se Francouzi 

 pod generálem Marmontem r. 1809 postavili, není pole válečné ani pšeničné ; sám potok 

 Líka nerozkládá řečiště své ani po lukách ani v ornici, nýbrž plouží se v hlubokých a 

 těsných rozpuklinách skalních, a dospěv několik hodin dále k severo-západu. v údolí 

 kosínském padá v ponor, kudy se bezpochyby podzemně k moři dobývá. 



Odtud až k temenu velebilskému samé hory a doly, rozsáhlé lesy a prastaré 

 hvozdy, jen že ncschůdné a nevlídné, bez pramonflv a potokův, jen na několika mí- 

 stech s těsnými prosmyky pro vývoz dřeva, hlavního staviv a loďstva adriatického. Z po- 



