132 



v řemeslech a všelikých umělých pracích, pozorovali oběhy těles nebeských a vyměřo- 

 vali jimi časy k vykonáváni hdských zaměstnání. Bylif zase mezi nimi duše ciluplné, 

 ohnivé obrazotvornosti, jenž zpěvem, mluvou zdobnou do podivení a požívání blahotné 

 útěchy přiváděli lid slýchající, rozněcovali k činům nadobyčejným ; jiní tvorčím pudem 

 vědem uváděli vidiny své v krásné podoby, jež na stálou památku vytvořovali v jemné 

 kamení, vryli do skal, vydloubali v jeskyních nebo ve skvostných budovách vztýčili k 

 nebi. Tof byly vážné třídy učencův a umělcův. Mezi nimi, sporými dobami, octnuli 

 se geniové vyšší, nadchnuti duchem božským, jimž bylo dáno vniknouti v tajemství říší 

 nadlidských, duchovních, odkrýti vládu tvůrce všehomíra nad přírodou i lidstvem a nad 

 všelikou duší živou, poznati poměry člověka k svému Bohu, v nějž on má věřiti a dou- 

 fati, jej poznávati, jeho se hroziti, jeho přízně hledati, podle jeho příkazů se chovati, 

 jeho vůli se zcela oddávati; tif učili lid posvátnými obřady, obětmi, modlitbami, zpěvy, 

 slavnostmi Boha clíti a velebiti, jemu se kořiti. Záře svatosti, jenž vycházela ze zjeve- 

 ného lidu Boha, osvítila též tvář zvěstovatele jeho, i stalf se knězem Nejvyššího. Tak 

 povstalo náboženství posvěcující přírodu samu, všeliké konáni lidské společnosti, kaž- 

 dého člověka přicházejícího na tento svět pozemský i s něho se beroucího. Nyní 

 teprv utvořilo se. pravé ústrojstvo lidské společnosti, spravující i v jeden iibosvor pojící 

 všechny nižší vlohy, pudy, city, vnuknutí a známost rodu člověčího. 



To, co jsme zde v málo rysech vylíčili, — vyvinování se přirozenosti lidské, vy- 

 cházející z vlastního nadání a vnuknuli, v půtkách s přírodou s vlastním rodem, vede- 

 ním a pod ochranou prozřetelnosti boží, jenž vstupuje veň i hýbá srdcem člověčím, — 

 v skromnějším nebo krásnějším výjevu ukazovalo se postupem věkův na vícero místech 

 povrchu koule zemské, ve starém i novém světě. Zvláště byla Asie od dávna prvot- 

 ním rodištěm pravé osvěty, vzdělanosti a náboženství, an velkolepá její příroda přízní 

 svou i odporem nejvíce byla k tomu řízením božím uzpůsobena, aby vychovala a k 

 vyvinutí přivedla sily, jež vložil tvůrce v duši člověka, i zdá se, že lidstvo, všelikými 

 osudy zmítáno, také do jiných světa dílů za časů předliislorických tuto prvotní kulturu 

 přeneslo, kdež budfo dále rozkvétala, nebo klesnuvši převahou přírody, bud příliš pusté 

 a divoké na posledních koncích severu a jihu, bud příliš bujné v pásmech podrovni- 

 kových, v surové divošství se proměnila, ano i v svém původním sídle tak hluboce za- 

 padla, že z nova ji tam na vyšším slupni vzkřísiti a vzdělávali potřeba kázala. 



1 vzešlof v lé samč Asii též náboženství křesťanské, ačkoliv ne v ní se za- 

 kořenilo, nýbrž v sfaslnější Evropě, kdežto na vzdělané půdě Rekův a Římanův i v 

 bujarých národech Germánských a Slovanských k vyššímu vzrůstu a rozkladu dospívá. 

 Křesfanslvím, duchovní i hmotnou silou zvílězujícím, hlavně byla rozkotána božiska po- 

 hanská, jimiž zajata byla obrazotvornost ducha lidského, tak že zaclánějíc umu čistému 

 bránila mu v pravém poznání sprosté přírody. Tím rozum, osvobozen od všelikých pověr 

 dávnověkostí zasvěcených, počal badali a skoumati výjevy přírodní, i dostihl světla 

 pravdy, poznal síly přírody a naučil se jimi vládnouti. Neméně vzbudilo křesťanstvo, 

 oblažující svou naukou o svrchované lásce a prozřetelnosti boží, pravé poznání o ur- 

 čení člověka i celého lidstva, i vede lichým svým vládnutím panovníky i národy, ač 

 někdy zpouzející se, k jediné pravé svobodě, svobodě to duchovní. 



Bavilif jsme se dosaváde skoro výhradně lidstvem a vyvinováním se jeho v 

 ústrojstvo rozumné, postavmež se nyní zase na stanoviště pouhé přírody. Bylyf doby 

 na naší zemi, o nichžlo svědčí vrstvy podzemní, když ještě ani sledu nebylo duše žl- 



