136 



aby vnímal zvuky a Iilasy vzduchem těkající, výstrahu dával před uarážojícím vrahem ne- 

 viděným anebo vyslihal kořist zakrytou. Nebof na suchu, ve světle, pod vzduchem 

 vznikal bujnější život, rozmanitější nastaly poměry mezi různými rody rostlin i zvíi-at, 

 mezi zvířaty samými , mezi druhy i druhy , tu bejlo- tu masožrouly , mezi jednotníky 

 dle pohlaví jejich, mezi roditeli i potomstvem, ano i tovaryšské spolky, soukromné i obecné 

 práce, vzájemné pomáhání, hájení a bránění, boje, bitvy a půtky, vyhoštění a stěhování 

 vytáčely se u dospělého živočišstva, jakoby se zvěstoval příchod nějaké vyšší bytnosti. 

 Až dosud nám tvářnost země arcif poskytuje zřejmé rozsloupení se na dvě prvotní síly 

 přírody, na předmětenstvo rostlinstvem se rozkládající, a na ousobnictvo živočišstvem 

 představované. Nedosáhla však ještě ousoba, duchovní tato bytnost, takového rozsahu, 

 aby sobě celou zeměkouli , ano celý viditelný, umem postižitelný vesmír prolipostavila 

 a jej sobě uvědomila. Duševní tato síla jest po živočiších i po různotvárnýcli různo- 

 šfávných rostlinách dle jejich rodů jako rozrušena ; každičký tvor jen obmezen na 

 skromný oborek, jejž dále nepřcsáhá, k tomuto jen utvořeny jeho smysly, jeho hýbání, 

 k tomu uskrovněn jeho um, jeho chtíče a vůle, v tom obmezeno jeho vědomí. Stávat 

 duší nesčíslných, které sobě neporozumívají vespolek, an každá dřepí v soumraku vlast- 

 ního sobectví. — Však i nyní vznášel se duch boží nad tím novým tvorstvem, jako 

 v první době nad směsicí neladnou. I znova vztřásala se země i vzbouřily se vnitřnosti 

 její, vylévaly i odlévaly se vody, vystupovaly hory, zdvihaly se pevniny, rozsáhlejší 

 mnohem než byly dříve, zahlazena pokolení živoucí, i zdálo se, jakoby země k starému 

 chaosu navrátiti se měla. Nebylo to však ke zkáze a k zničení. Chystaly se síly pří- 

 rody k vyššímu ještě tvoření. Připravovala se půda zemská k přijetí nového tvorstva, 

 daleko předčícího vše, co dosaváde bylo utvořeno. Nové i nové rody povstaly v rostlin- 

 stvu, povstaly v živočišstvu, a mezi nimi octnul se i rod lidský, jenž byl, jak svaté knihy 

 praví, stvořen podlé obrazu božího. Obrazem božím arci jest svět celý, vycházející 

 z věčného rozumu božského, světa pak obrazem jest člověk, jejž malosvětem (mikro- 

 kosmem) nazvali staří filosofové řečtí. Leibnic jmenoval své monady (duše samostatné) 

 zrcadla světa, což v jistém smyslu to samé jest. Ovšemt člověkem dosáhnut nejvyšší 

 stupeň ousobnosti v přírodě pozemské. On stal se jako ouslřední duší její. V tomf 

 záleží hlavně určení jeho, ovědomění sobě všehomíre se stanoviště zemského, poznání 

 všech sil přírodních na zemi, i celého tvorstva jejího, i poznáni tím věčného jejich pů- 

 vodce, poznání vlastní přírody lidské, jenž osvícena nade všecko světlem božím, jehož svaté 

 vůle zákony vykonávati i účastniti se vlády říše jeho, nejvyšším účelem člověka zůstane. 

 Jak postupem časů člověk sobě počínal, aby poznal přírodu a ji své službě 

 podmanil, budiž předmětem příštího pojednání. 



Laštovka, zvěstovatelka jara. 



Z nižin vypilo slunce již všechen sníh, na mezích, lukách a stráních zelená se 

 již trávník, hmyz z dlouhého spánku probuzený pobíhá a poletuje v .sluneční záři, hle, 

 tu časně zrána vítá nás kolem okna se prohánějící veselá čeleď laštovek. Neustále 

 štěbelá své jarní pozdravení, prohledává opuštěný domek, a zde onde potýká se s luzou 

 vrabčí, vyhánějíc dotíravé plémě ze svého majetku. 



časně v podzimku opustila nás milá tato soudružka domácích strastí a slastí, přes 



