140 



k oné pníiiiĎ blíže přistoupíš, že poznáš aspoň část oněch jednoduchých, všeobecných 

 zákonů, dle nichž se příroda řídí; podržíš-li vždy celek na zřeteli, poznáš význam a 

 úkon jednotlivých částí, a celek objeví se tobě jakožto výsledek jednotlivých sil, vy- 

 plývajících z jedné všeobecné síly, s nížto každý živok tisíceronásobnými nitkami sou- 

 visí. Ostatně nezná badání jiné cesty. Od složeného musí se sestoupiti k jednodu- 

 chému, tofot se musí nejdříve pochopili, aby se ono též poznalo. K takovému jednodu- 

 chému úkazu obrátím .tvou pozornost. Zajisté jsi již mnohokráte pozoroval zelený sliz- 

 nalý povlak, který potahuje stojaté vody, nebo si již také si povšimnul zelené plesni- 

 viny, která květinové hrnce nebo rámce vlhkých oken pokrývá. 



— Tot jsem pozoroval, a slýchal jsem též, že prý tyto věci rostlinami jsou, 

 ale abych se ti upřímně vyznal, myslím, že to jsou pouhé domněnky rostlinopisců. 

 Jaká medle jest podobnost této zelené nečisté sliznatiny s půvabnými stébly trav a s 

 pestrým květem lučin nebo s velebnou košatou korunou jilmu? 



. . . Právě tuto podobnost objeví nám drobnohled, a nejenom to, nýbrž objeví 

 nám též, že tyto zelené kuličky takřka počátek celého rostlinstva představují, že se 

 totiž v jistém smyslu k vyšším rostlinám tak mají, jako zárodek k ' dospělé rostlině. 

 Ejhle, zde pod tímto drobnohledem nalézá se částečka zeleného, povlaku. 



— To vypadá pěkně, ale podobnost k jiným rostlinám nespatřuji, vidím, právě 

 jenom samé zelené kuličky, tuším, že některé se pohybují. 



. . . Dobře. Prozatím si tuto věc kresbou naznačíme, abychom později opět 

 k ní se navrátili mohli (obr. 1.). 



Obrafine se ale k vysoce vyvinuté rostlině, vezměmež k. p. kvítek třešňový. 

 Rozříznu-li totiž tento nejvnitrnější zelený díl, vaječník nazvaný, najdeme v něm malé 

 bílé kuličky, na kraťounkých stopkách upevněné. Tyto kuličky jsou počátkem semen, 

 a v nejvnitrnější čásli jejich jeví se právě živý přerod, jehožto výsledkem klíček bude. 

 (Obr. 2.). 



— Nespatřuji nic více nežli hromadu buněk, a to velmi nezřetelných a za- 

 kalených. 



. . . Tato zakalenost pochází z toho, že všechny buňky čili měchýřky naplněny 

 jsou životní šfavou, jemným zrním nasycenou, z něhož opět nové buňky se utvořují. 

 Nepozoruješ ale u prostřed těchto nahromaděných buněk velikou prostoru, zdánlivě 

 prázdnou ? 



— Ano, zdá se mi to býti veliká díra. 



. . . Tof se jenom tak zdá, poněvadž jsme z celého vajíčka tenounký lístek 

 vyřízli. Ostatně jest lato proslora zvláštní blánkou obstoupena a tvoří vak dokonale 

 uzavřený, o čemž se snadno přesvědčiti můžeme, odslraníme-li pozorně okolní buňky. 

 Průhledné místo objeví se nám pak co měchýřek tekutinou naplněný. Ppužijeme-li 

 silnějšího zvětšení (obr. 3.), přesvědčíme se, že tekutina v měchýřku není čirá, nýbrž 

 že obsahuje malinká zrníčka, plovoucí co lesklé a tmavé tečky rozličné velikosti v te- 

 kutině. Na předním konci zárodkového vaku tohoto jest několik měchýřku, z nichž 

 každý opatřen jest jádrem. Představ si nyní tyto měchýřky zelené, a zajisté nalezneš 

 velikou podobnost k buňkám vodní sliznatiny. 



— Podobnost obou těchto věcí nedá se upříti , tof na bíledni. Ale jakým 

 způsobem vyvinuje se z tohoto buňkového tílesa celá rostlina? 



. . . Docela jednoduše ; buňky se totiž rozmnožují , jak mile zúrodnění se 



