141 



stane. Zúrodnění samo záleží ale v tom, že padne zrnko pylu (prášku kvčtinového) z 

 prášníku na hořejší část vaječníku, na tak nazvanou bliznu, odtud dolů sroste a se svým 

 dolejším koncem k zárodkovému vaku, jejž si právě videi, přilehne. Ostatně mohou se 

 buňky ve vajíčku také až k jistému stupni rozmnožili i bez zúrodnění, ale pak nepo- 

 vstane žádný zárodek. 



— To se mi zdá býti podivné ; pravíš, že se buňky rozmnožuji zúrodněním, a 

 pak zase bez zúrodnění. Jaký pak jest tedy rozdíl v tomto rozmnožování? 



. . . Rozdíl jest v tom, že pylová trubice, která ze zrnka na bliznu padlého 

 až k zárodkovému vaku doroste, látku obsahuje, ježto v onom vaku se nenalézá. Po- 

 něvadž ale tvoření buněk od povahy látky závisí, musí také výsledek bez zúrodnění 

 jiný býti, nežli při zúrodnění. Pyl ale právě obsahuje část látky k vytvoření zárodku 

 potřebné, obě lálky dohromady, látka zárodkového vaku a pylu, vyplní tedy výminky k 

 utvoření nové rostliny potřebné. 



— Jak se ale- vytvořují buňky z této smíšené látky? Nepochopuji aspoň, jakým 

 způsobem tvar těchto buněk s látkou jejich souvisí. 



. . . Buňky, které zde ve vaku zárodkovém spatřuješ , povstali již dvojím způ- 

 sobem. Jedny povstaly totiž z průhledných zrníček, které v tekutině vaku plovou. 



— Tedy jsou tato zrníčka již sama malými buňkami, které později jenom se 

 rozšiřují a zvětšují ? 



... To nemohu tvrditi, nebot dosaváde není rozhodnuto, jsou-li tato zrníčka 

 buňkami, nebo jsou-Ii pevnými tělesy ; tolik jest ale jisto, že se i nejsilnějšími drobno- 

 hledy takový způsob původu buněk velmi nesnadno pozorovati dá. Dle mínění nejlep- 

 ších mikroskopistů nahromaďují se prý menší zrnka okolo větších průhledných, obstoupí 

 je kolem dokola a splynou pak v jedinou hmotu. Na to vnikne tekutina do vnitřku 

 télo utvořené hmoty, a vyzdvihne tato splynulá zrnka jakožto blánku do výšky, tak že 

 zrníčko obejmuto jest měchýřkem (obr. 4. o 6 c). Kolem tohoto měchýřka usazují se 

 opět zrnka, z nichž se jako z předešlých blánka vyvine, tak že pak dva vzájemné se 

 objímající měchýřky povstanou. Nejvrchnější měchýřek s obsahem svým jmenuje se 

 buňka (cella). Buňka utvořená nezůstane ale tak jak jest, nýbrž proměňuje se každé 

 okamžení. Zevnitřní měchýřek přijímá do sebe hmotu a vylučuje též jinou hmotu ze 

 sebe ; tato usadí se na povrchu buňky, tvoříc kolem zevniliní soustřední vrstvy a sesi- 

 lujíc stěny její (obr. 5.). Máme ledy nyní v buňce patero dílů, kteréž od sebe dobře 

 rozeznati musíme, totiž nejvnitrnější zrnko s blánkou je objímající, pak tekutinu, v níž 

 tato zrnka (Cytoblasty) plovou, konečně kůžičku, která celou tekutinu zavírá (Primordial- 

 schlauch), a zevnitřní vrstvu, která vypečením na povrchu se usadila. 



— Tof všechno dobře, tvůj popis jest dosti jasný. Ale výklad příčiny takového 

 tvoření zůstáváš mi dlužen. Dobře popisuješ věc, když jest hotova, ale rád bych 

 poznal síly a zákony, dle nichž se původ její řídí. 



. . . Máš pravdu. V lom ti nemohu dosti učiniti. Kdybychom chleli v léto 

 případnosli jíti nazpět, musili bychom se obrátiti k lučbě a fysice, která by nám ukázati 

 měla, jakým způsobem tvor tělesa od povahy látky závisí. Musily by se vyskoumati 

 zákony, dle nichž se řídí vtáhnutí tekutiny do buňky, proměny její v buňce a vylučo- 

 Cování z buňky; musila by se vyskoumati pravidla, která v každé jednotlivé případnosli 

 místa mají, a pak teprva mohl by se všeobecný zákon odvoditi, jehož výsledek tvar 

 hotový představuje. Takové chemie a takové fysiky ale j(;ště není. Naše skouraání jest 



