142 



v tom ohledu dosaváde více povzbuzující nežli upokojující. Ostatně, známe-li pravý 

 pochod, v němžto tvary ze sebe se vyvinnjí, dobyli jsme již tím jakési půdy, z kteréž 

 se dále pokračovali dá. Shledáš, že právě nejzajímavější proměny rosllin od lakových 

 proměn buněk se odvodili dají, ačkoliv se tím filosofickému badání nikoliv nevyhoví. 



— Což se ledy stane dále s buňkou. Vysvětlením toho přiblížíme se snad 

 k cíli svému; nebof dosaváde nepoznávám, jak z těchto měchýřků celá rostlina 

 povstati může. Připuslím-li třeba, že topol z milionů takových měchýřků se skládá, 

 nevidím předce žádné souvislosti mezi nahromaděninou těchto buněk a podobou stromu? 

 Proč nejsou všechny rostliny samými topoly ? 



. . . Měj jenom ztrpení, k tomu dojdeme jinou cestou. Dříve ti chci ale ještě 

 vyložiti druhý způsob, jakým buňky povstávají. Druhý tento způsob jest dělení buňky 

 ve dvě nebo více buněk. Původní blánka prvotní buňky rozdělí se totiž ve dvě polo- 

 vice. Toto dělení ale závisí od změn, které u vnitřku buňky se dějí. Vykonáme-li 

 totiž pozorování v pravý čas, najdeme, že buňkové jádro (Cytoblast) mizí (obr. 6.), 

 bezpochyby že se rozpouští, ale po nějakém čase objeví se v buňce dvě jádra Cobr. 7.), 

 která na buňku tak oučiiikují, že se ve dva díly rozstupuje, an totiž záhyb pořád hloub 

 a hloub do buňky se tlačí Cob. 8. a 9.), až se dvě od sebe oddělené buňky vytvoří. Mezi 

 tím vylučuje již každá nově povstávající buňka novou látku ze sebe, tak že se hned zase 

 soustřední blánkou oděje, za to ale rozpustí se původní blánka z úplná a vssaje se do 

 nových buněk (obr. 9.). Jeslí nyní palmo, že tvoření buněk může jíti do nekonečna, 

 jak mile každá nová buňka tomu samému pochodu se podrobí. 



— To{ tedy první počátek klíčeni ! Ale jak povstává první tvar klíčku ? Vždyf 

 se na něm pozorují obyčejně lodyha a listy; dle toho ale, jak vykládáš, mohou tuším 

 jenom nepravidelné skupeniny buněk, nikoliv, ale podotknuté tvary povstati ? 



, . . Právě v tom jeví se největší zajímavost. Nebof uznáváš, že tvar skupeniny 

 buněk závisí od toho, jak se jednollivé buňky vedle sebe seřadí. 



— Myslím, že buňky vedlo sebe leželi zůstanou, jak povstaly. 

 ... To ovšem činí. 



— Jakým způsobem závisí tedy tvar buněční skupeniny od dělení buněk? 



. . . Tvar závisí bezprostředně od směru, ve kterém nové stěny v buňce po- 

 vstávají. Představ si dvě buňky bezprostředně za sebou ležící (obr. 10.), tak že stěny, 

 jimiž se od sebe dělí, vodorovně leží. Nyní af se děli op'ět poslední buňka ve dva j 

 díly, ale stěna mezi oběma af jest opět vodorovná — tím obdržíš tři buňky, které bez- 

 prostředně za sebou leží (obr. 11.). Jestli se ale poslední buňka v kolmém směru dělí 

 (obr. 12.) , povstane na konci buňkové řady malá hlavička , která se v dva laloky 

 rozdělí, rozstoupí-li se povstalé buňky více od sebe. V tom spatřuješ patrně základní 

 tvar vyšší rostliny: buňky v jedné řadě za sebou ležící představují lodyhu, buňky dvoj- 

 řadé ale dělohy (kotyledony). — 



— Pochopuji to z úplná, ale předce mi není jasno , proč se buňky právě v 

 podotknutém směru dělí? 



. . . Tot se nedá ovšem tak snadno vyložili, ale poněkud se dá úkaz tento vy- 

 světliti pozorováním, jaké proměny buňka utrpíj když je bud sama pro sebe, bud kolem 

 do kola jinými buňkami obstoupena. Do jednollivé buňky (obr. 15.) může okolní tekutina 

 volně vtékali z kterékoliv strany; rozdělí-li se ale tato buňka ve dvě (obr. 16.), po- 

 vstane již mezi oběma mezerní stěna, a tekutina, která jednak volně do buněk přistu- 



