164 



sáliá, pronikají se oba tyto způsoby v celé přírodě, Ustrojný život prostřcdkuje protivy 

 tyto. V živiím ústrojenstvu, byt v něm ani stopy samovědomí se neobjevovalo , má 

 všechno ráz myšlenkový, duševní (tak v rostlině, ve zvii^ecím a člověčím zárodku) a je- 

 nom v něm volí si vědomí své sídlo se všemi svými slupni a mocnostmi. 



A nutí-li nás povaha našeho pozemského a člověčího bytí, překročiti všechny 

 meze hmotné a povznésti se v nábožné víře a v ideálním letu myšlének k říši pouze 

 duševní, v nichžto hmotné bytosti jako pouhý stín se ztrácejí, uvádí nás zkušenost přece 

 vždy nazpět do oboru nerozlučně spojeného hmotného a duševního světa. Fysiolog, pů- 

 vodně již zakotven v zkušenosti, ačkoliv ji myšlénkami přemáhá a v domysly povy- 

 šuje, jest dle povahy svého hmotně duševního předmítu přinucen, zajmouti zcela při- 

 rozené stanoviště dualismu ; nebof stanoviště toto povoluje mu nejvíce svobody, pono- 

 řiti se jednak do skoumání zákonů hmotného bytí, jinak ale prostředkováním svého 

 vlastního života zpytovati povahu duševní své strany. 



Do obou těchto smíšených zkušeností náleží ve fysiologii vše , co zahrnujeme 

 pod jménem smysl. Výjevy smyslnosti spočívají na nejdokonalejším proniknutí říše 

 hmotné a duševní v našem ousobném ústrojí. V ústrojí tomto obdržuje duch náš bez- 

 prostředný názor hmotné bytosti, nejdříve ve vlastním těle, pak prostředkováním jeho v 

 okolním světě. Tof smysl zevnitřní. 



Poněvadž ale duševní bytost vo svém poměru k ústrojenstvu sama proměny utr- 

 puje a též na předměty smyslného názoru samostatně nazpět působí, otvírá se názoru 

 obor ousobných psychických zkušeností, jakožto látka smyslu vnitřního. 



Pozorujme nejdříve smysl zevnitřní. 



Obyčejně se přijímá několik zevnitřních smyslů ; u člověka a vyšších zvířat po- 

 čítá se jich pět. Každý smysl obmezuje se na zvláštní stránku v přírodě, všechny do- 

 hromady spojují se ale v jednotě názoru na přcdínětu, který jakožto přírodnina jednot- 

 livé stránky přírody v sobě sestřeďuje. Takových stránek může býti v přírodě ne- 

 sčíslně mnoho, nám ale objevuje se jich jenom několik, a ty postačují, snad dle vyšších 

 zákonů duševního světa, abychom vyplnili úlohu svého života. 



Vědomí duše nalézá se nejdříve ve vlastním ústrojném těle, cítíme svůj vlastní 

 vnitřní stav beze všeho ohledu na předměty vníjší. Smysl tento nazývati můžeme 

 smyslem životním. V tomto smyslu spočívají ještě před každým názorem všechny 

 způsoby ostatních smyslů, a proto považuje se také jakožto základ jejich, jakožto 

 smysl obecný. To platí ale jenom všeobecně, jakožto základ při vyvinování zvlášt- 

 ních smyslů, a jenom zbytek tohoto všeobecnélio základu považuje se jakožto zvláštní 

 smysl. Ale i při tomto obmezení zůstává v něm přece mnoho neurčitého, jako kdyby 

 se z něho pořád ještě nové smysly rodili měly. 



Skutečně pokusili se fysiologové o to, aby tento temný obor v nové smysly roz- 

 dělili, a též neobmezené tušení zde nových smyslů hledalo. Tím způsobem povstal 

 mimo od starodávna oprávněný smysl chmatu, smysl tepla a zimy, smysl svalů, 

 smysl bolesti a libosti a jiných poměrů ústrojních , jako jsou hlad, žízeň, ošklivost, cil 

 pohlavní a t. d., smysl k cítění vody, kovů, magnetických a elektrickýcli oučinků, 

 smysl barev a světla, smysl k poznání změn povětrních , ba všechny podivné idiosyn- 

 krasie zdravých a nemocných nalezly zde svého místa; Ba i působení duše na ústroj- 

 nost bylo sem poukázáno, lak že by lento obecný smy.sl také co základ vnitřního smyslu 

 považovati se mohl. Odtud pochází neurčitý význam slova citu, v lom spočívá také to, 



