165 



že smysl obecný není poután k žádnému zvláštnímu íid!u. Celé tólo, každý úd slouží 

 mu více nebo méně jakožto nástroj. 



Smyslu obecnému jest nejbližší smysl chuti a čichu, oba jsou zajmuty ještě 

 docela v úslrojné prostoře. Ne jenom pocit, nýbrž také předmět jej vzbuzující, chutna- 

 jící tekutina, zapáchající plyn pronikají bezprostředně úslrojnou látku. Ale jako již u 

 cbmatu, přenáší se také zde příčina pocitu na vnější předměty. Však také jiné vlast- 

 nosti obecného smyslu nalézají se zde. Na jazyku jest již velmi jemný chmat vyvinut, 

 a že v něm smysl pro cliut a nechuf, ošklivost a libost v nerozlučné jednotě se spo- 

 juje, staví podobnost jeho k smyslu obecnému jesle více na světlo. Více k zvláštnímu 

 pocitu obracuje se čich, ale i v lom ozývá se znamenitým způsobem pocit ošklivosti a 

 libosti, zvýšení a potlačení života. Ve smyslu obecném, ve smyslu chuti a čichu 

 převládá oiisobný (subjektivní) pocit, výsobný čili předmětný názor ustupuje, vyjmouc 

 smysl chmatu. S touto výminkou (vlastně nezná příroda žádných výminek) jest to tak, 

 že ústroj chmatu, totiž kůže, s pohybujícími se končetinami jest spojen a tím způsobem 

 rozličností tlaku a tření názor prostorných poměrů obdržuje. Pocity chmatu nemají té 

 rozličné povahy, jako pocily chuti a čichu, nýbrž v nich převládá pocit rozměrů pro- 

 storných. Kdyby pocily chmatu poliybováním svých ústrojů nebyly oné rozsáhlosti ná- 

 zoru nabyly, jakou mají, byly by též jako pocity čichu a chuti, bolesti , libosti ald. 

 svůj úsobný ráz podržely , jak se skutečně objevuje, když se více trpným způsobem 

 vzbuzují. 



Při sluchu a zraku převládá ale hned v základu výsobná (objektivní) povaha. 

 Pocity zvuku, světla a barvy nalézají se původně sice též jenom v nás, ale předmět, 

 jímž se způsobují, oučinkuje z dálky. Při tom se objevují poměry blízkosti a vzdále- 

 nosti, rozdíly ve směru, odpory a shodnosti, a z toho všeho povstávají pomocí smyslné 

 paměti pocity spojené s prostorovými představami, které při bezprostředném vzájemném 

 působení smyslů a předmřlů smyslné názory za následek mají. 



Pocily sluchu stávají se názornými v čase, není-li jim při nedostatku zraku a ji- 

 ných výminek též názor prostory odkázán. Zvuky okolního přirozeného a uměleckého 

 svCIa ve svém sledu, poslup « souhlasnost hudby a proud řeči jsou hlavním předmětem 

 sluchu, tvoříce v názoru časový celek. Poměry prostorné, vzdálenost, směr, poloha a 

 pohyb, ačkoliv se sluchem také poznávati mohou, vystupují nejpatrněji v sluchu , anat 

 všechna duševní síla k časovéuui názoru se obracuje. Zvláště zaujímá při vyšší vzdě- 

 lanosti řeč a společná rozmluva, pokud se jen v čase děje, sluch náš, kdežto při zá- 

 byvech v přírodě vnější, při pěstování hmotného umění a průmyslu, s určitými zvuky 

 spojeného, též prostorný názor v sluchu se vzbuzuje. Ostatně jest sluch též spojen s 

 citera obecným. Zvuky, lóay, hlasy vzbuzují libost a nelibosl, způsobují radost a bo- 

 lest, ačkoliv již v slabší míře, nežli u ostatních smyslů. 



Rozhodně v prostoře vzdělal se zrak. Pocit, jaký při všeobecném citu, při chuti 

 a čichu povstává, nemá zde místa ; okamžitě se přenáší na předměty v prostoru a přilne 

 k nim jakožto vlastnost. Za to vystupují ale poměry prostoru v nejjasnější určitosti. 

 Vzdělalo-li se sluchem pochopení vodorovného směru plochy, nebo ještě více pi'ímého 

 směru mezi posluchačem a mluvícím, vzdělává zrak všeclyiy směry, celé panorama vi- 

 ditelné prostory, a sice nejenom v určitém obmezení, nýbrž i v bezmezí do nekonečna. 

 Ne méně slouží časovému názoru v pochopení proměn podoby a polohy na předmětech, 

 činnost osamostalííující jesl zde největší, a proto jsou názory zraku též nejschopnější, 



