175 



Corda CA. C. J): Beiliafíe zur Flora der Vorwelt. Se 60li tabulemi. V Praze 

 1845. Folio. Duchaplné dílo tiešfaslnéliu Cordy, kustoda mu.scjnilio, který jak známo 

 při návratu z Ameriky v moři utonul. 



U n g e r (F. Med. et Phii. Docl.) : Genera ct species plantarum fossilium. Ve 

 Vídni na útraty cis. akademie, 1850. 8. Do té doby nejúplnější seznam všedi známýcli 

 skamenělých rosllin. 



Unger (Dr. F.) : Versuch einer Geschiclite der Pflanzonwelt. Ve Vídni na útraty 

 cis. akademie, 1852. 8. Krásné rozbírání všeho, co dosaváde o skamenělýcb rosllinách 

 vůbec se ví. 



H 1 e m e j ž cl. 



Sepsal Emanuel Pu rkyné. 



Kdož nezná hlemejždě ? Již díti je znají, zalirávají si s nimi a diví se zvlášt- 

 nímu pohybování jejich. Zajisté také má každý více nežli u kterého koliv zvířete pří- 

 ležitost, seznámili se s tímto tvorem, aspoň s povrchní podobou jeho. Neboř žádné 

 jiné zvíře nedá se tak jako hlemejžd pokojně na všechny strany převracovali a ohledá- 

 vali. Mírný tento domonoš neodletuje nám jako pták neb motýl, neutíká jako zajíc a 

 jelen, nestraší nás hrozícími pohyby jako had, aniž jako ryba pod vodou se skrývá. 

 K hlemejždi můžeme se směle přiblížili , on nekouše, neotravuje, nýbrž pomalounku 

 plazí se u našich nohou s lenivostí v přísloví vešlou. Spoléhám se na to, že každý 

 z nás ve svém dětinství zpívával : šneku, šneku, vystrč roliy atd., a že, než zvíře onoho 

 rozkazu posleciilo, z dlouhé chvíle podobu a pohyby jeho pozoroval. Používaje této 

 známosti uvedu čtenáři předběžně několika slovy celý zevnitřek hlemejždě v paměf a 

 pak teprva přikročím k zevrubnějšímu popisu jeho. 



Pomalu leze hlemejžd' po větvích a po zdech, tělo jeho vráskovitou kůži pokryté 

 má podobu ploského červa a zdá se býti nepohyblivé, jen spodní plocha (noha) usta- 

 vičným vlněním pomalu je dále vleče. Zvláště krásně se to ukazuje na hlemejždi, který 

 v sklenici, leze. Tu vidíme, jak se hladkou slinovitou nohou ke sklu plissává a pohybo- 

 váním vlnovitým jako pijavka dále se ubírá. Také hubu nám ukazuje šnek v sklenici 

 uvězněný. Sedíf ona na konci hlavy a má čtverhrannou podobu. Podáme-li mu lístek, 

 objeví se černá zoubkovala čelisf, jížto hbitě do zelí se zatíná, až jest slyšeti chřest. 

 Tak se pohybuje hlemejžd líně travou v lese, žvejkaje a v taktu kloně a zdvihaje své 

 rohy, na kterých černá očka jako stráž na hlídkách sedí. Pod nimi ještě vidíme dvé 

 kratších rohů, bez oček, pouhá to tykadla, jimiž ohledává půdu své dráhy. Při tom se 

 skořepina od jedné strany ke druhé hýbá, jakoby ještě nebyla přivyklá jízdě na hle- 

 mejždích zádech. Tu najednou napadá nějakému chlapci, aby vyskoumai, zdali má šnek 

 v růžkách také nějaký cit. Dotýká se oček, a hned celá předešlá podoba se proměňuje. 

 Rohy se kroutí a konečně, když i tu jim pokušitel pokoje nedá , zkracují se a zmizí 

 v hlavě. Trvá-li škádlení ještě déle, tu se vypíná předek nahoru a schoulí se do sko- 

 řepiny více a více. Široká noha se skládá s obou stran, všecko se táhne do domku, 

 až konečně jen ocásek ještě vykukuje- Pěna kypí z domku a zahalí otvor jeho jako 

 závojem. Kam se poděl šnek ? Jest snad domek dutý a skrývá se hlemejžd do něho 

 jako pes do boudy? Nikoliv, odpoví znatel. Hlemejžd má v domku svá střeva. Domek 



