178 



v mnoho závilkfi, nýbrž jen jednou zakroucon jako malý červík. Nejlépe si ío přetl- 

 slavímc, pomyslímc-li si nohu, hlavu a záda hlomejždé (Fig- '• 2/i/'*'i ^') asi dvadcet- 

 kráte zmenšené, a místo těla (Fig. 1. AB) jen poslední zaloíený končík (Fig. i. 1) na 

 záda nasazený. Že dřík již v počátku jest kroucen, pochází z přírody zvířete. Hle- 

 mejžJ totiž nemá jako jiná zvířata srdce a ostatní stroje k živobytí potřebné v pro- 

 střední linii těla položená, nýbrž více na pravé straně. Tím vždycky pravá strana více 

 se krmí, pročež rychleji roste nežli levá, která pozadu zůstává, a tak se stává, že sil- 

 nější pravá strana o slabší levou se točíc ono kroucení působí. Již ve vejci ono 

 kroucení se stalo nerovností látky tělesní, i ve vejci již plášf, kroucené tělo obkli- 

 čující, škořepinku, jak se rozumí též točenou, vypotí. Poněvadž pak skořepina již 

 utvořená více se nesvrhuje ; nezbývá rostoucímu tělu nic jiného než otvorem CFíg_ 

 2. a) ven povyrůstali. První škořepinku utvořil celý plášf , po vylezení šneka z 

 vejce ale přejme límec pláště přistavování nových kusů domku, pročež i pozdější zá- 

 \itky skořepiny vždy většími se stávají, neb stářím límec pláště při vyrůstání do délky 

 spolu i v celém svém okruhu se zvětšuje. 



(Dokončení.) 



O povětrnosti. 



Od Dr. V. Kaneie. 

 i 



III. 



Náš obor vzduchový, který jest jevištěm všech meteorologických úkazů, nemůže, 

 jako při posavadních našich úvahách, považován býti za těleso pouhé a jednostejné. 

 Skládáf on se z více podstatně od sebe rozdílných částí, z nichž nejpřednější jsou vzduch 

 a vodní páry, a každá při proměnách svých jinými xákony se řídí. 



Že každá spousta vzduchu, která jest částí našeho povětří, byf i na oko nejsušší, 

 vodní páry v sobě obsahuje, každodenní zkušenost ukazuje. Neméně však jisto jest, 

 že mnohost par v stejné prostoře velice rozdílná býti může i skutečně jest, a že tato 

 mnohost řídí se hlavně podle teploty vzduchu. Teplejší vzduch přijímá mnohem více 

 par nežli studený, k čemuž téměř všecka tělesa, která v sobě vlhkost mají, jak mile 

 se vzduchem se setkají, přispívali musejí, an voda v nich obsažená se vypařuje. Ani 

 led nečiní výminku, neboť každý kus ledu, byť i nejnižší teplotě vysazen byl, zmen- 

 šuje se vypařováním tak dlouho, pokud jen vzduch jej obklopující v stavu jest přijí- 

 mati páry. Schopnost však vzduchu , přijímati páry, má jisté meze, závislé od jeho 

 teploty. 



V těchto málo slovech záležejí všecky zákony, dle nichž řídí se úkazy v parokruhu. 

 Čím vyšší jest teplota vzduchu, lim více par může on v sebe přijmouti a udržeti. Tak 

 přijme jeden Pařížský krychlový střevíc vzduchu, ochlazeného až na mrazový stupeň, 

 na nejvýše tolik páry, co by vážilo 3.6 granů. Zahřejc-li se však tento krychlový 

 střevíc vzduchu až na 16° R., již může přijmouti páry 7.9 granů, a při teple 20" R. 

 15,9 granů. Nad toto množství nelze při stejné teplotě o nic více par do krychlového 

 střevíce vzduchu vpraviti. Spoustu vzduchu, ve které páry již této mnohosti dosáhly, 

 jmenujeme nasycenou. 



Taková-li parami nasycená spousta vzduchu se stlač/, íedy přiměřená část par vo 



