191 



mých budoa se pamatovati ua jistou hospůJku v Starém UnsteUě, kdežto v letecli I83t — 1836 

 bý?ala večer valuá schůzka mladších vlastenců. Při tom zajisté hudou se pamatovati také na sta- 

 rého, kulhavého, polo-hlucliého a slepého psa, tak zvauého tygra, který hy\ velmi prichjlný k naší 

 spole(;nosti, poněvadž se u ní priživoval. Dle vyznání domácí dcery, již valně dospělé, byl starší 

 než ona, 1 měl tedy při nejmenším 20 let. S podivením pozorovali jednoho času domácí lidé. kteří 

 jinak o staré zmrzačelé zvíře málo dbali, že vždy o dvanácté hodině polední pes z doma odchází a 

 pokaždé za nějakou chvíli s jitrnicí se vraci. Aby tu věc vyzpytovai , šel za ním jednou pán 

 jeho. Pes ubíral se do dlouhé střídy až k domu u Červeného raka nazvanému, kdežto v průjezdu 

 sedala žena prodávající jitrnice. Za sebou vařila si na uhlí skrovný oběd. Pes posadil se naproti 

 ní přes ulici k druhému domu, i nespustil s ní oči. Po malé chvilce obrátí se jltrničkářka, aby 

 přihlldla k hrnci, v něražto vařila se její polévka. Tu starý čtvernohý zloděj přikuUiá se k jejímu 

 krámu, popadne opatrně jednu jitrnici a krade se s ni pryč těsně při zdi , aby snad okradená 

 ohlédnouc se jej hned nepozorovala. Tento manévr provozoval starý hrubě zmrzačený pes po dosti 

 dlouhý čas, nežli při něm byl vyčíhán, důkaz to, že síla jeho ducha daleko převyšovíla sily tělesní. 



Než podobných příkladů jest hojnost, ve kterých jeví se dosti neobyčejná lest psů ke spáchání 

 krádeže; mnohem výše však musíme tuto lest klásti, použito-li jí k tomu, aby zloděj zůstal nevy- 

 zrazen. Takový příklad vypravuje Wegener *) o psu, který chodil krást do špižíren neopatřených 

 zámkem, než toliko závorou, kterou prý za sebou vždy zase zastrčil. Týž pes prý sundával pokličky 

 s krajáčů s mlíkem, kteréžto když vymlsal, opět krajáč pokličkou přikryl. 



Tito příkladové chytrosti patrně svědči o samostatné, volné činnosti ducha, nikterak se ne- 

 dajíce vyložili slepým, vrozeným pudem, jakýmžto někteří rádi by vysvětlili veškeré jednání zvířat. 

 Ještě však patrněji svědčí o této svobodné činnosti ducha převrácená jednáni, jakáž druhdy spatřu- 

 jeme pří zvířatech, a rozličné jejich omyly. Pud zajisté jest neomylný, jinak nebyl by nic pláten; 

 kde tedy zvíře se mýlí aneb jinak převráceně jedná , činí tak vučihledě z rozumného uvážení , které 

 jo však v tom případu klame. 



Uvedu toho jeden zajímavý příklad, jímž spolu ukončím tuto řadu anekdot. 



Roku 1837 trávil jsem v letě několik neděl na zámku Peruckém u pana hraběte Františka 

 Thuua, nynějšího ministeriálního rady. Hrabě měl oblíbeného psa Hektora, plemene tak zvaného 

 uovofundlandskóho, který mimochodem řečeno měl tu podivnou zvláštnost na sobe, že každé oko 

 bylo jiné barvy. Heklor byl pes velmi čiperný a snadno vše pochopoval. Několikráte vzali jsme 

 ho s sebou na honbu, kdežto nám velmi správně konal všecky služby mysliveckého psa, a jmenovitě 

 zastřelenou zvěř ochotně přinášel. Pro rozmanitost zábavy dal hrabě zříditi nedaleko tak nazvané 

 Lázně střelnici, a jednou v neděli vybrali jsme se tam u vělší společnosti hraběcích liřadníků. 

 Hektor byl jako vždy náš věrný průvodčí. Vida, že se tu zachází s ručnicemi, myslil nepochybně, 

 že se bude provozovat nějaký zvláštní způsob lovu, i byl tedy velmi pozorný a pln ochoty. S ne- 

 trpělivostí čekal na první výstřel, a jak mile padla rána, hnal se podle zvyku svého ku předu hledat 

 zastřelenou zvěř. Když však ničeho nenalezl, ano na místě zvěře spatřil muže u terče dělat po- 

 divně posuňky, a my k tomu ke všemu nazpět jej volali, vrátil se k nám patrně pomaten. Padla 

 druhá rána a předešlý výjev se opakoval. Hektor běžel pro zvěř a jako prvé byl nazpět zavolán. 

 Tu bylo s podivením patřili na pomatené zvíře. Pes počal se na celém těle třásti, dal se do 

 žalostného vytí, vzal ocas mezi uohy, zalezl pod stůl a tam sobě vyhrabal v písku hlubokou jámu, 

 tak že celý se v ní skryl. Celá společnost v největším podivení hleděla na toto neobyčejné jednáni 

 zvířete jinak tak rozumného. Zatím šlo střílení do terče před se, ale Hektor nevylezl ze své skrýše, 

 nepřestal se strachem třásti a chvílemi ouzkostuě skučeli. Teprv když jsme se na večer k odchodu 

 chystali, a on soudil, že se dále stříleti nebude, vylezl z podstolí a patrně od veliké ouzkostl vy- 



■) Das Lcben der Thiero. Bilder tmd Erzalilungcn voii Friedrich Wcgcncr. Lci[iziř, VorlatfsbuoliIianJiung von J. E. 

 Weber 18S1, sir. 115. 



