196 



totiž pod drobnohledem tenký, hladce ubroušený úHzck sklenfiné lálky, objeví se nám 

 plocha jeho docela hladká, položíme-li jej ale na chvilku do rozředéná kyseliny solní 

 nebo dusíkové a vymejeme-li jej pak ve vodě, spatříme pod drobnohledem, že plocha jest 

 vyhlodiina jako pilníček. Kdybychom dva pilníky o sebe třeli, nalezli bychom ovšem 

 velkého odporu, který by se ale po nějakém Čase , až by nerovnosti se otřely, zase 

 zlralil. To samé platí také o zubech. 



Že se chutí také mimo své vnilřní místnosti, v objektivním prostoru, podoba a 

 poměry místní ustanoviti dají, míiže se snadno dokázati. Vyřýsujeme-li na skleněnou 

 desku roztokem cukrovým dosti hustým, ostatně ale neviditelným, několik figur, můžeme 

 je pak jazykem ve všech jejich poměrech vychutnati. To samé dělají děti, když z pa- 

 píru, na němž cukrovinky přilepeny byly, sladká místa vylizují, při čemž jazykem snadno 

 obrysy cukrových nákresů rozeznávají. Další vyvedení takových zkoušek, k p. přile- 

 pením rozličně chutnajících neviditelných nákresů, zavedlo by ale brzo do rozličných 

 obtížnosti ; an by vyschlý jazyk dílem docela nic nechutnal, dílem všude pro chuf stej- 

 nou chápavost nejevil, dílem pocity jisté delší čas podržel, tak že by se .jiné zakryly nebo 

 zatemnily. Však to budiž zde jenom mimochodem a jako v polovičném žertu prohozeno. 



(DokoDČeuí.) 



Liška. 



z ůásti dle M a s i u s a. 



Mrak se trhá a přehání, z košatých korun lesních stromů setřásá podvečerní 

 vánek vlažné krůpěje, a z vzřesové mýtiny vystupuje čerstvý, kořenný zápach do povětří. 

 V plné kráse ozařuje opět západní slunce luh i háj. Ve všech koutech, v každém br- 

 lohu hýbá a chumelí se to, komáři započínají opět své vířné tance, mravenci vylézají 

 ze svých skrýší poopravit poplavené silnice, pěnkava jásá opět s temena buku, zajíc 

 vyvádí kotrmelce a též liška cítí v žilách příjemné pohrávání. Hle tam číhá mezi kořeny 

 starého dubu. Tichost a bezpečnost rozkládá se po celém okolí, a radostně oddychuje 

 si celá příroda po občerstvující lázni. Skokem stojí ferina lišák přede dveřmi doupěte 

 svého, led jej spatřujeme dokonale v celé postavě. Jak zde stojí ? lak pohodlně po 

 pansku, tak pln vědomí svého stavu ! Prvním pohledem pozná se, že nekoluje v něm 

 sprostácká krev vlka nebo skopce, stojit zde před námi co uhlazený dvořenín, co nej- 

 prohnanější dobrodruh. Hlava jeho jest dokonalým vzorem hlavy chylrácké. Čelo vodo- 

 rovné s kůží ztuha přilehající, chytře hladkou, zdánlivá to tabula rasa, na níž však 

 Istný rozpočet své vrásky mžikem rozkládá a zase vyrovnává. Ucho, ostře přikrojcno, 

 bedlivě sbírá vlny povětrné, ani nejmenší šustot neuchází sluchu jeho. A jaký to nos ! 

 Jaká to lest a půvabnost, jaká to ironie spočívá v této jemné táhlé špičce I Nezdá-li se 

 pak, jakoby tisíce neviditelných tykadel odtud vycházelo, jakoby nevyrovnaně šibalská, 

 nikdy nerozpačilá mysl geniálního feriny zde své sídlo měla ? Jest to nos dokonalého 

 diplomata. Ale i nejzajímavější obličej ztrácí všechen půvab bez očí. Krásné pravé 

 není liščí oko. Pozná se v něm hned noční šelma, ležif šikmo, napolo v jamce oční 

 ukryto, barva jeho mění se ze šedého do zelena, zřetelnice sužuje se ve dne v úzkon 

 Cáru, nemáf ani jaré čerstvosti oka srnčího, ani magnetický lesk oka kočičího, ale předc 

 pinohem více osobního rázu, nežli kterékoliv jiné oko. Teď. se kloní v ponížené od- 



