197 



danosti k zemi, lecf se ohlíží nevinně a (lětinní , leď zalinívá úslipný úsmfich okolo 

 víček, a teď vystřeluje z niho ohnivý pohled, oslrý a jedovatý, jako uštknutí zmije. 

 Vlhké v nenasyceném chtěni, plamenné v neobmezeném vzteku, vyjící v přítulné lásce 

 ukrývá v sobě celý svět vášní a Islí, a jest, snad proto nejvýraznějším okem v celém 

 zvířectvu. 



Všechny ostatní části obličeje a celého těla souhlasí s tímto obrazem. Huba 

 otvírá se široce, nebof liška jest dravcem , sporé tuhé vousy obstupují hořejší pysk, 

 pysky samy jsou jemně vykrojeny a zavřeny, poukazujíce na sílu a uzavřenost povahy. 

 Otevrou-Ii se ale, pak cení se ostře a klikatě zuby, které nic živého nepouštějí, nebo vy- 

 skakuje z ust polozloslně, jioloúšlipně chraplivý štěkot. Stihlé tělo nesou rychlé nohy 

 liše a skoro bez stopy po půdě, a statně zdobí je ohon, pod nímž se ukrývá čpavý 

 měšec, jediná to útěcha někdy v úzkostech jeho. Jemně bílý náprsník nosí na prsou, 

 kožich ale skví se zlatě a rudě, hustější v zimě, lehčí v letě. 



Tak tedy číhá a leze ferina lišák, padává a uhýbá se, jest opatrný a trpělivý, 

 vytrvalý a obratný, vždy odhodlaný: mistr v tisícerém umění, neznaboh bez mnoha řeči, 

 podvodník plný ducha, Próteus v ctnosti a hříchu, jejž zároveň milovali a nenáviděti 

 musíme. Taková geniální hlava zvířecí nedá se lak snadno jenom několika slovy od- 

 býti, život a osudy lišky požadují celou Odysseu. A ta se mu pěla. V batavských ní- 

 žinách povstala nejdříve ona nevyrovnaná báseň o ferinovi našem, kterouž se v době 

 trýzní nesmrtelný básník Fausta obíral a která též jednomu z našich nejdůmyslnějších 

 mužů látku k půvabnému zpěvu podala, geniálnímu pak Kaulbachovi předmět k pře- 

 skvoslným illustracem. Kdo si chce zábavnou chvíli zjednati, ať se obírá podotknutými 

 listy, my ale vrafme se nazpět k své lišce, která dosavad před brholem u dubu stojí. 



Zdá se, že chce podvečer v příjemném odpočívání prozaháleti. Mezi tím objeví 

 se vedle lišky páreček lišáčků. Chytře pohlížejí kolem sebe, kladou se do slunce a za 

 krátko počínají rozličné kratochvíle. Nejmladší synáček jest poněkud ještě neobratný ; 

 chytá kobylky a brouky, otrhává jim křídla, nechává je pokulhávali, počenichává si na 

 nich, až je konečně odhodí a několik hloupých skoků a kotrmelců vyvede. Starý se 

 právě na něj nedívá. Oči jeho jsou obráceny k oběma druhým nadějeplným hochům, 

 v nicbžto otcovské nadáni s potěšením opět se poznává. Dočichali se liché pozorné 

 myšky v díře, vyhrabali a chýlili ji. S rozpuslilostí svévolnou ji dohazují ted jeden 

 druhému, štípají ubohou tu a zde, až se konečně hračky nabaží a nejmladšímu ji pře- 

 pustí. Však nyní pouštějí se do vyhledávání hnízda, ze zálohy přepadávají hladkozo- 

 bého pěvce, popadají slizkou žábu nebo prohrabují prodzemní příbytek čmeláka; nebof 

 jakkoliv vybíraví jsou, chce jazyk jejich předce všechno okusiti. 



Tu vystoupí také matka z podzemí a starý lišák si zpomene, že jest čas, po- 

 ohlédnouti se po svých záležitostech. Sebere se a spěchá pryč, ačkoliv pozvolna bez 

 uhánění. Křovím, rokytím a vysokou travou běží šikmo do polí, nebot jakožto geniální 

 hlava pohrdává nastupovati do šlépějí jiných, raději se loulá stráněmi, kde květiny dýší 

 a ptáci zpívají. Jakožto humorista miluje křivé čáry a onu k roztržitosti se blížící po- 

 hodlnost, která mu právě tak dubře sluší; proto pobíhá tak bezstarostně, neúhonně, tak 

 zvolna, přemýšleje jako žertovný spisovatel, který s rukama na zádech se prochází, vy- 

 mýšleje nové vtipy. Růžový rozmar svití mu z obličeje, myšlénky, upomínky a tušení 

 oblétají ho jako veselá chumelice sněžná. Mezi tím octne se v lese. Krok jeho stává 

 se pozvolnějším, tišším, opatrnějším. Večerní dech vlaje chladně z košatých stromů, 



