198 



které jako nepohnuté vedle sebe stojí; jenom hrdélka ptačí ještě se neunavila. Drozd 

 hvízdá svou jasnou píseň, sýkora cvrčí poskakujíc s vCtve na větev, rudohlavý datel 

 seká do vetché kůry dubu, mezi to pokřikuje zmodrchaně sojka, načež všechno jako 

 uleknulo umlkne, až konečně z lůna zelené samoty zadumčivý hlas dudka tichost pi^e- 

 ruší. Liška přiblíží se až k lesní pasece a lu číhá. Květiny kloní své hlavičky, zde 

 onde bzučí ještě včela nebo prohání se ve velikých obloucích těžce obrněný bzučivý 

 brouk, hračka, kterou si víly při soumraku zahrávají. Ted to praská ve větvích. Liška 

 přiostří sluchy : jest slyšeti hvizd. Tu vystoupí laň s hlavou odhodlaně zdviženou, a 

 obracuje své černé oči ke všem stranám. Opět to zahvízdne a svižným skokem při- 

 skočí z houští kolouše a přitulí se k staré. V nejpůvabnějších, veselých skocích tanči 

 kolem matky, spásajíc list, bylinku jako v letu, až se náhle na kolena vrhne, ssáti mi- 

 lejší potravu. S mateřskou laskavostí líže mu laň hnědá záda, však hle, najednou vztýčí 

 hlavu kolmo do výšky ; oči se svítí a boky trnou. Několik skoků udělá zároveň s ka- 

 louskem a tepe zlostně nohou o půdu. Jcsti patrno : laň zvětřila zchytralého lotra. 

 Tento se mezi tím přikradl, tiše, pomalu, neustále maje mládě na zřeteli. Hle, teJ 

 právě byl by skočil, kdyby mu stará cestu nebyla zastoupila. Ale lišák se nedá mýliti, 

 staví se, jakoby byl v myšlénkách ; nevinně dívá se do modré dálky. Ani mžikem ne- 

 zradí, že kořist svou zhlídnul. Zmizí a v dlouhém oblouku oběhne laň, pokusiti se o 

 náběh z jiné strany. Ale starostlivá máti lne ztěsna ke kolouchu, nebof zná uskoky 

 šelmy lišky. Tam za buky opět proběhla. Laň zahvízdne znova, liška se zastaví, ja- 

 koby se byla zalekla, však již se blíže přikradla, doba jest příznivá a přetvářka více 

 nepotřebná. Shýbne se, po břiše plazí se dále, ohonem šlehá, oči se jiskří a bílé zuby 

 se cení, ještě půl kroku, lu skočí na trnoucí mládě — však odhodlaná matka slřelhbitě 

 se vrhne předními dobře obutými nohami na šelmu a pošlape a pokope jej lak, že s 

 kňučením kulhavě domů utíká. Srnče jest zachráněno, ale stýTaná liška pomstu vy- 

 mýšlí a jest se báti, že se jí co nejdříve podaří. 



Stoupí-li slunce do znamení lva, nastávají lišce zlaté časy. Bujná, kypící úroda 

 rozkládá se po zemi, těžké klasy již vyžloutlé kloní se na stéblech v nepřehledném 

 skupení. Tam si liška dle pohodlí zachází. Zajíc a králík, koroptev, křepelka a skřivan, 

 malý to lid bezbranný a nebojovný, má tam svá otevřená, neopevněná sídla a žije v 

 idyllickém blahu. Však ach, jak se jim povede, až na ně dojde. Ferina zná číhali, 

 chopiti, vábiti, nadarmo vynakládají ubožáci své malé prostředky, bez namáhání loví si 

 liška ve dne v noci, a mladá čeled její bujní lim více a tyje. Nabaží-li se dosti polní 

 zvěřiny, zabrousí do lesa k divokému oulu, vylíže sladké krůpěje, a nechf ji celý národ 

 včelí bouřně oblétá, směje se žíhadlům, i přivábí si včely na záda do kožichu, vyválí se 

 s nimi v zemi, umačká a sežere je, tak že konečně pilné hospodyně musí lupiči přene- 

 chali celé hospodářství. Nebo přikrádá se k zahradě, kde v temnozelenéra listí žluté 

 hrušky a tmavorudé třešně se lesknou, ochutnává ve vinohradu uzrálý hrozen, anebo 

 číhá u potoka s volavkou na kropenaté pstruhy, anebo loudí ohonem tupého raka a 

 lestně vyhodí jej z tmavé skrýše na den k svačině. 



Tak trvají hody a radovánky až do jeseni. Spouštějí-li se chladné ranní mlhy 

 na les a dolinu, a táhnou-li zástupy opeřených poutníků k jižním břehům středozemním, 

 \7chazi liška opět do lesa, vyvádějíc nové kousky. Myslivec jest na číhání, klade oka 

 a tenata s jeřabinou a jinou pochoutkou mnohému drozdu na zkázu. Liška to již 

 dávno zná. Dříve nežli myslivec se probudí, již jest na Cekání. Zde onde oblétá 



