199 



mlsný párek ukryla oka, kvicala neb černý drozd na iiC zalítne, vykřikiit-, tluče křídly 

 a mžikem jest tu liška. Skočí do výšky, nebof oko stojí vysoko , a o vlas výše byla 

 by kořist dosáhla. Pták na noze chycený uděšeně vylítne do výšky, marné jest ale 

 namáhání. Liška vyskakuje opět a opět, vždy horlivěji, nozdry stahují se jí křečovitě, 

 laskominy jí zahrávají v očích, ohon šlehá v povělří, ale vše nadarmo, až konečné ještě 

 jednou sebravši všechnu sílu k vydatnějšímu skoku se odhodlá a kořist s vítězným 

 vřeskem utrhne. 



Avšak zlatí dnové brzo uplynou. Pole stojí holá, les setřásl své listí, i poslední 

 stěhovaví ptáci odlílli a kruté bouře šumí po pustině. Liška leží v doupěti, venku nedá 

 se nic uhonit, a nashromážděná zásoba dostačí ještě jen na nějakou chvíli. Jest to 

 smutný, zdlouliavý čas ; liška by mohla teď psáti své memoiry, kdyby nebyla příliš ne- 

 pokojná a tuhá skutečnost na ni drsnou rukou nedoléhala. Přemýšlí tedy raději o 

 nových podnikách, slaví si lílohy, cvičí se ve skoku a pozorně sleduje loveckou střel- 

 bu, která z lesa temně co varující hlas do lože doráží. Mezi tím upeviíuje Boreáš 

 vždy kruteji svou vládu. Za krátko spočívá všechno v polomrtvém spánku pod bílým 

 rouchem, rybníky a potoky zamrznou hluboko, stromy praští mrazem, zvěř lesní stená 

 hladově v nejhustších křovinách, a havran, vrána a strnad již dávno se uhoslili v sou- 

 sedství dědin a na ulicích městských. Liška to nesmí. ,Ach kýž jsem tím ptáčkem," 

 vzdychá asi a hladově číhá za dvorem selským. Ale ani pírka není viděti. S nepo- 

 řízenou vrací se opět k lesu a ponořuje se do nejtemnějších myšlének. Najednou 

 zakroutí nosem, oči její se zatřpytí, nebot líbezný zápach vane jí vstříc. Hle, co jest 

 to ? — Div divoucí, u prostřed hladové pouště leží na sněhu krásně pečený kus 

 stehna strýce kocoura. Jaké to laskominy! Bez prodlení jej popadne a hned zmizí jí 

 ve scvrklém žaludku. Znova posilněna poskočí si liška ještě se oblizujíc, a spěchá spo- 

 kojeně dále. Však hle, tu leží druhý kus! Není to klam obraznosti — jest to skutečná 

 kost a maso, pečené libě páchnoucí. Liška se zastaví, překvapení a podezření zahrává 

 jí kolem ust. Kdož asi jest neznámý tento dárce ? Pozornými kroky obchází to místo, 

 zastaví se, lehne si, poslouchá, střílí po všech stranách očima, vyskočí, ale vrátí se 

 předce. Nikde není slyšeti ani zvuku, jenom staré jedle vrzají; nikde není spatřiti ani 

 stopy, jenom proměnlivé hieroglyfy, které vítr v sněhu píše. Pozorně pohlíží na vna- 

 didlo: »Byla by to snad pasf? Lidé jsou plni lsti! Již mnohý z nás musil svůj kožich 

 zastaviti! Ale což, pryč s těmito chmurami!" a skokem a mžikem jest opět druhý 

 kousek pohlcen. 



Ó ferino ! ó liško ! již jest po tobě veta : — nebof tamhle leží ještě třetí kus. 

 Upřeným, jako skleněným zrakem pohlíží na vábnou kořist, hltavě lapá do sebe líbezný 

 zápach, nebof hlad a chuf vzbudily se těmi zákusky teprva v neodolatelné míře. Vnitřní 

 hlas varuje však ještě jednou. Opět obchází liška chutný kousek, opět si lehá, vstává, 

 ostří uši a siřili očima, ale jako před tím jest všude ticho, jenom jedle vrzají neustále. 

 Jesti, jakoby příroda dech byla zatajila. Liška začíná sofisticky přemýšleti, a čím déle 

 na osudnou lahíidku se dívá, tím spletenější jsou její myšlénky; chutný kus míhá se jí 

 před očima, zápach ji omamuje, nemůže jinak a byf to i život stálo — musí jej míti. 

 Jedním skokem zmocní se kusu — a bác! zubatá železa sklapnou. Tak tedy chytrák 

 předce ještě nevyzrál. Vztekem vyje, ale brzo uznává, že není času k malomocnému 

 bědováni, každé okamžení přináší smrtelnou nebezpečnost, jen odvážlivý čin zde po- 



