226 



ního hnízda, nebot toho nemá, ni^brž do hnízda malých pěvců: konipáska, červenky, 

 slavíka, ba i slKzlička. 



Sama sebou namítá se otázka, proč kukačka sama nad svými vejci nesedí. Odpověd 

 spočívá právě v tom, co bylo podotknuto, totiž, že neklade vejce v jedné době, jako 

 jiní pláci, nýbrž čas od času, tak že by pro každé vejce zvláštní hnízdo vystavěti mu- 

 sila. Ale jak pozná kukačka hnízda svých dobrých chův, jak pozná, že se též jako 

 ona sama hmyzem živí? Jak může svěřiti svá vajéčka tak rozličným hnízdům, teplým 

 a studeným, suchým a vlhkým? Nebot hnízdo šedého konipáska jest spleteno ze suché 

 trávy a několika koňských neb kravských chlupů, lehounké, průdušné, otevřené, tak že 

 každý vánek a každá zima je pronikne; hnízdo střízlička ale jest ztuha spleteno z mechu, 

 trávy a listí, u vnitř jest jako vyšito vlnou a peřím, na hoře pokrylo a kolkolem chrá- 

 něno, lak že ani větříčku vniknouti nemůže. V takovém hnízdečku musí býti v horkém 

 červnu nesnesitelné parno. A jak jiné jest zase hnízdo žlutého konipáska, který na 

 vlhké půdě u rybníka nebo potoka malou jamku si vyhrabe a několik stébel trávy do 

 ní položí. A předce ve všech těchto okolnostech vyvine se kukačka dobře a zdravě. 

 Jaký jest to pták, který zmládí tak necitelný jest pro zimu a teplo, sucho a vlhko, 

 kdežto později vyvinut a dospělý předce zimy a vlhka se chrání ! Zde máme před 

 sebou hádanku, která lak snadno rozluštiti se nedá. Ještě podivnější jest kladení va- 

 jec samých. Kukačka jest příliš veliký pták, než aby na útlá hnízda sobě sednouti a 

 tam vajíčka položiti mohla, nebot tím by se hnízdo snadno porušilo. Mimo to jest ně- 

 které hnízdo, jako n. p. u střízlíka, kolkolem uzavřeno. Nezbývá tedy kukačce nic, 

 nežli vajíčko své na suché místo položiti , do zobáku vzíti a do některého hnízda 

 pustiti. Rozumí se samo sebou, že vejce kukačky musí býti malé, aby se do hnízdeček 

 útlých vešlo, a v skutku není větší nežli vajíčko konipáska. Mohlo by se také mysliti, 

 že pěvci, kteréž kukačka svým vejcem chce poctili, neřádi tomu jsou a se brání. Ale 

 zrovna naopak. Ptáčkové lito radostně oblélají kukačku a mají patrné potěšení z lé 

 cti, která se jim proukazuje, ačkoliv lim vlastní rodina jejich se zmaří. Za jednu ku- 

 kačku zahyne obyčejně pěl i šest pěvců. Kukačka totiž položí své vejce k ostatním v 

 hnízdě, a malí pěslounkové vysedí je všechna zároveň. Vlastní děti pěvců zůstávají 

 ale dle své přirozenosti malí, mladá kukačka rychle roste a zaujme brzo takřka celé 

 hnízdo. Z takového vydařeného velikého dítěte mají nyní rodičové náramnou radost, 

 čím více křičí, lim více mu snášejí potravy, lak že sotva stačí ; na ubohé vlastní děli 

 se zapomíná, křikloun jim také všechnu potravu od zobáku lapá, a konečně, když je 

 poněkud vělší, i z hnízda je vyhodí, lak že bídně zahynouti musí. A i polom, když 

 se kukačka dokonale vylíhne a z hnízda vyletí, nemohou dobrosrdeční pěstitelově ani 

 na druhé hnízdění pomysliti, nebot s nepochopitelnou náklonností poletují i pak za svým 

 velikým vychovancem a krmí ho ještě velmi dlouho. Ba i jiní ptáci se ho ujímají a 

 mohou ho takřka potravou zanésti. Jak mile totiž dospělá kukačka z hnízda vylítne 

 a k, p. na sousední dub si sedne, vydá ze sebe hlas zvláštní a zvučný, a všickni malí 

 ptáčkové z celého okolí se slítnou, černohlávek, sedmihlásek, střízlíček", konipásek a 

 jiných více, a přinášejí ze všech koutů housenky a červíčky. Nejdéle vytrvají v tom 

 vlastní pěstounové, až konečně jest kukačka příliš veliká a sama o sebe se starati 

 počne. V době této může se ovšem státi, že kukačka, majíc veliký zobák, pěvci kr- 

 mivému náhodou i hlavu polapí, když jí potravu přináší, a z toho mohla by pak po- 

 vést o nevděčnosti kukačky povstali. 



