250 



Jilídli tmavé lesy hor liptovských. Vyšší kupy dmoucí se na temenu otvíraly výhled 

 do nejdivějšího a přcdce půvabného lesního horstva, tak že jsme se, ačkoliv bouře se 

 přibližovala, předce od tohoto místa dlouho odtrhnouti nemohli. Nejbližší hory v oudolí 

 Dunajce šeřily se ve stínu tmavých oblaků, na východě ale leskly se kostrbaté vrchole 

 hor v oudolí Bialky, v jihu vystupovaly tmavé hřbety liptovských hor a uherských Tater 

 obmezujíce obzor, jakoby stály na kraji světa. Úrodná dolina prostírala se do pože- 

 hnaných Uher a předhoří sestupovalo dolů ve vysokých vlnách, ponořeno již z části do 

 chmur blízké bouře. Daleko na západu ve stínu šedých mraků bylo viděti černé te- 

 meno „Babia góra." Když jsme se navrátili do údolí, nalezli jsme pastýře právě při 

 dojení ovcí, což zrovna tak vyváděli, jako za časů Ulyssových jednooký Polyfem. Ovce 

 totiž zaháněly se jedna po druhé dó zatýněnúho místa, u jehož vchodu s rozkročenými 

 nohami stál chlapík, který vždy ovci, na kterou řada přišla, mezi nohama stisknul a do 

 podstavené nádoby vydojil. Způsob tohoto dojení zdál se nám býti sice násilným, ale 

 šlo to rychle od ruky. K večeru navrátiU jsme se do Zakopané. Druhého dne roz- 

 loučili jsme se s hostinným gazdou, navštívili jsme ještě hamry v údolí, a spěchali 

 jsme přes vesnice Bialy Dunajec a Poroniny k myslivně u vsi Bukoviny položené. Cesta 

 poskytovala málo zajímavého, byla ale pro sluneční parno a silný výstup krajiny velmi 

 obtížná. Od Bukovinské myslivny vyšly jsme ještě pod večer, abychom příští celý den 

 pro návštěvu pieciostawu a Mořského oka získali. Kráčeli jsme zde dlouho po uherské 

 silnici dolů se klonící, a zotavili jsme se v chladu večerním po denním namáhání. Brzo 

 jsme dostihli oudolí Bialky, ačkoliv nás cesta vedla ješlě po nějaký čas na vysokém 

 výstupku ouboče, tak že řeka hluboko pod námi hučela. Překrásné buky stály na str- 

 minách v právo a sestupovaly dolů k řece, pročež jsme málo kdy skrze stromoví pro- 

 tější stranu spatřili, až konečně, sestoupivše až ke kamennitému řečišti samému, na- 

 jednou kolem sebe nebetyčné hory jsme spatřili. Z průhledů lesních zdály se nám 

 býti velmi vzdálené, nyní zase myslili jsme, že stojíme zrovna u oupatí jejich. V ne- 

 výslovné velebnosti pnuli se tito velikáni zpříma do výšky do šera večerního, a řeka 

 a údolí v porovnání s nimi skoro docela zmizela. K jihu čněl mohutný Kriváň se svými 

 kolmými stěnami skoro jako ohromná krychle, vzadu leskl se Lomnický štít v červán- 

 kách; klikaté temeno jeho vystupovalo z běloskvoucího sněhu. Vápenné hory naproti 

 nám zdály se býti též kolmé, jenom smrky na tarasech jejich stojící svědčily o úpadu 

 jejich; za smrky vinula se kleč jako hadí plémě, a ještě výše strměly skaliny a stěny 

 v černých, hnědých, žlutých až i bílých barvách ; u jedněch hor podobala se temena 

 k olbřímským rovným stolům, u jiných rozptylovala se v četné kamýky a rozsedliny. K 

 východu a západu zdály se hory při klamném večerním pohledu náhle zavírati se, ne- 

 pozorovalo se odkud šumící řeka přichází a kam se ztrácí. Však čím dále jsme krá- 

 čeli, tím více se rozstupovalo oudolí, jakoby obrovská ruka hory ke stranám tlačila. 

 Kráčejíce u oupatí hor smrkovým lesem octli jsme se konečně na mýtině u polosbo- 

 řené salaše, kde jsme přenocovali. Brzo praskal před salaší veselý oheň a přistavila 

 se přinesená nádoba, v níž jsme po celou noc vařili čaj. Kdo pro zimu spáti nemohl, 

 přikládal a obstarával chvílemi vařící se nápoj, který nám ku konci všem spaní zahnal. 

 Vesele jsme probděli noc, a již před slunce východem byli jsme opět na cestě. Rychle 

 vystupovali jsme podél potoku Roztoků, který se do Bialy vlévá , nahoru ranní mlhou 

 a rosou skrz bukové lesy ; voda poskakovala šumivě přes kmeny a balvany , a každou 

 chvíli musih jsme se na položených stromech na jeden nebo druhý břeh přeharcovati. 



