264 



Toto zvápnění nezasahuje ale celého polypa, nýbrž jenom dolejší část jeho, která 

 se tím v pevnou rouru promění, do niž se ůásli mčkké a pohyblivé libovolnfi ukrýti a 

 z níž opět vyložiti se mohou. Vápenná látka tvoří takřka zevnitřní skořápku nebo kostru, 

 která k ochraně útlých měkkých částí slouží. Obyčejně se obmezuje zkostnatěni jenom na 

 zevnitřní blánu, v jejížto látce vápenná hmota rozličným způsobem, ale vždy dle mathe- 

 malických pravidel se usazuje , zrovna tak , jako se kostěná jádra při tvoření kostry 

 vyšších zvířat vyvinují. Vychází totiž bud z mnohých středů zároveň, z čehož pak jenom 

 roztroušené nesouvislé vápenné pecky se vyvinují, jako u druhů Alcyonid; bud vychází 

 z jediného středu, od kterého pak pravidelně pokračuje, z čehož se souvislý vápenný 

 povrch rozličně vytvořený vyvinuje, totiž buď lysý bud jinou vápennou pokožkou po- 

 krytý, bud tenký bud velmi tlustý , bud celistvý a jednostejný, bud dirkovitý, houbovitý 

 nebo jenom částečně vytvořený. Není zde od místa probírali tyto rozličné způsoby tvaru, 

 ve fysiologickém a systematickém ohledu ovšem velmi důležité. 



Zvápnění neo!)mezuje se ale pouze na zevnitřní blánu, nýbrž zmocňuje se také 

 záhybů již dříve podotknutých a do vnitřku sáhajících. Tím způsobem povstávají hvězd- 

 natě seřaděné podélné listy, od povrchu k vnitřku sáhající a tam bud volně se ukonču- 

 jící, bud dohromady srůstající, bud vápennou osou se spojující. Z uspořádání tohoto 

 povstává u většího dílu polypových buněk pravidelný hvězdnatý tvar. 



Ačkoliv počet záhybů a tedy vnitřních vápenných listů u dospělých polypů zna- 

 menitý bývá, vyvinuje se předce u mladých zvířat zpočátku jenom šest paprsků, mezi 

 něž se jiné docela pravidelně ukládají, tak že počet jejich obyčejně šestinásobninu 

 představuje. 



Jako jednoduchý polyp skameňuje se i celá společnost jejich ; vápenná látka vy- 

 lučuje se pak i mezi jednotlivci a slévá je v jedinou hmotu. Z toho povstávají pak roz- 

 manité, pravidelností svou překvapující kmeny polypové. 



Rozličnost podoby těchto kmenů závisí však také od jiné okolnosti, totiž od roz- 

 plemeňování, ku kterému se nyní obrátíme. 



Skoro u žádné třídy živočišné nepoužila příroda tolik prostředků k rozplemeňo- 

 vání a zachování druhu, jako u polypů. Některé způsoby tohoto rozplemeňování jsou lak 

 podivné, že by se popis jejich za výtvor těkavé, choré obraznosti považoval, kdyby 

 zkušenost pravdu toho nedokazovala. Přede vším jest rozplemeňování pohlavní a bezpo- 

 hlavní. Prvnější, jsouc pravým plozením, objevuje se zvláště u jednoduchých polypů, 

 ačkoliv také u složených, načež již přítomnost plodních ústrojů poukazuje. U veliké části 

 polypů objevuje se oboje pohlaví v jediném zvířeti, u jiných jest rozděleno na samce a 

 samice, ačkoliv oboje na jediném kmenu se vyskytují. Ostatně polypové buď kladou 

 vajíčka, buď rodí živá mláďata, v obojí případnosti vyvrhují ale vejce nebo zárodky 

 hubou. Zárodky nemají hned podobu roditelů, nýbrž podobají se zpočátku k brvnatým 

 nálevníkům, ve vodě volně se pohybujícím. Teprv později usadí se na jistých místech, 

 obdrží tykadla a promění se zponenáhla v polypy. 



Mnohem díiležitější pro náš účel jest rozplemeňování bezpohlavní, poněvadž se 

 objevuje u složených polypů, o nichžlo jednali budeme. Rozplemeňování toto jrst mnohem 

 rozmanitější nežli pohlavní. Nejjednodušší způsob jeho jest pučení. Na jistém místě těla 

 vyvine se totiž pupen, zpočátku v podobě malé boule, která ale zponenáhla do šířky a 

 délky roste, až se konečně v dokonalé zvíře promění, od matky odtrhne a samostatný 

 život započne. Nejpodivnější jest rozplemeňování u čeledi Sertularií, která se druhdy 



