269 



vyplyne z lolio v^^sledek, že kruhový korálový útes, jestli opět hladiny dostihl, ve 

 svém středu lagunu zavírá, totiž že se v aloi proměnil. Pochody, o kterých bude ještě 

 řeč, může se atol konečně v korálový ostrov proměniti. Že se ostatně místo ponořo- 

 vání také vyzdvihování země pi-ijmouti míiže, a že pak atol nejdříve v útes prfilivni a 

 pak v útes pobřežní se promění, rozumí se samo sebou. Z toho jest patrno, že v pří- 

 znivých okolnostech tvoření se korálových útesů všechny možné stupně proběhnouti 

 může, a že to, co se o jednom vykládá, v celku též o všech ostatních platí. 



Vyvolíme si k své rozpravě o původu korálových útesů atoly, poněvadž jednak 

 nejvyšší stupeň vyvinutí jejich představují , jinak ale pro své zajímavé poměry tvarové 

 nejdéle známy a nejdůkladněji vyskoumány jsou. 



Z poíátku se myslilo, že polypové své budovy zakládají v nesmírných hloubkách 

 na dně mořském a odtud nahoru pokračují, až hladina mořská stavbě jejich meze po- 

 loží. Poněvadž ale novější badání nevývratně dokázalo, že polypové, jejichž přičiněním 

 útesy povstávají, jenom v nevelikých hloubkách žíti mohou, a že dolejší meze již v ne- 

 patrné hloubce devíti — • dvaceti provázců se nalézá, rozpadává se tím tento náhled star- 

 ších cestovatelů sám sebou. Jsme tedy nuceni přijmouti, že všude, kde se korálové 

 útesy vyskytují, moře jenom nepatrnou hloubku má, a že budova polypů vždy na te- 

 meně podmořských hor se započala. Poněvadž ale mohutnost korálových útesů velmi 

 často převyšuje míru právě podotknutou, musíme opět se domysliti, že mořské dno, na 

 němž útes stojí, později více nebo méně propadnouti se musilo. Hořejší meze korálo- 

 vého útesu drží se vždy skoro v stejné výšce s mořskou hladinou, a polypové stavěli 

 tedy dále, až útes opět hladinu dostihl, při čemž polypové v hlubších místech odemřeli. 



Domysl tento o propadávání se mořského dna nesmí se nám zdáti příliš odváž- 

 livým nebo maně vystaveným. Nebof zponenáhlé propadávání se pevniny pozoruje se 

 na mnohých místech, u př. na jižním Švédsku; na jiných místech pozoruje se zase vy- 

 stupování pevniny, u př. v severním Švédsku, v Norvežsku, v Chili. Vyzdvihování a pro- 

 padávání jest ale nutně spojeno, poněvadž vystoupení jedné části za následek míti musí 

 propadnutí se druhé. Tím méně překvapuje nás proměna půdy mořské v Jižním oceánu, 

 kdežto ostrovy nejvíce ze sopečné látky se skládají, v takovýchto místech pak sopečné 

 účinky tím hojněji se objevují. 



Ještě více domyslů nežli obyčejné korálové útesy vzbuzují atoly, které již k roz- 

 ličným zkouškám podnět daly, aby se zvláštní a v podstatě všude stejné tvary jejich 

 vysvětlily. Nelsonovo domnění, že kruhový tvar atolů původ svůj má v pudu polypů, 

 dle něhož vždy v kruhu staví, nepotřebuje žádného přísného vyvrácení. Taktéž nedů- 

 vodná jest domněnka, že atoly jsou vystavěny na plochých temenech podmořských hor; 

 nebot z toho by následovalo, že by tyto hory na sta mil stejnou výšku a stejný tvar 

 zachovati musily, což již při povrchním pohledu na zemské hory všechnu podobnost k 

 víře ztrácí. 



Třetí výklad, který z počátku mnoho pro sebe míli se zdá, spočívá na domněnce, 

 že polypové staví na krajích podmořských vyhaslých sopek, z čehož pak kruhový tvar 

 atolů ovšem nejenom snadně se pochopuje, nýbrž i nutně vyplývá. Tvar atolů není ale 

 všude tak pravidelný a stejný, že by se na všech místech od podoby sopečních jícnů 

 odvozovati dal. Větší díl atolů má sice podobu okrouhlou neboli eliptickou, jsou ale 

 také některé, jejichž podoba jest protáhlá a velmi nepravidelná, tak že se na sopky ani 

 pomysliti nedá. Ještě důležitější důvod proti této domněnce jest ten , že průměr atolů 



