290 



dorážel naň hladícím tokem, až v prošlém čase na kulato jej olizal. Polom prudký příval 

 vyvrhl jej na břeh, kdežto leží na pisku mezi jiným kiunením, vydán ve dne v noci, 

 v zimě v letě všelikým škťidcům naii doléhajícím. Vzduch, jenžto vše proniká, neodo- 

 latelně se vdírá v nejmenší jeho škrty a trhliny, za ním v patách následuje vlhkost 

 a nemilosrdně tráví kamenné jeho živobytí. Bez obrany leží ubohý křemen mezi trá- 

 vami okolo něho vyrůstajícími, ježto živí se silou jemu ucházející. Již vlhký tnecli 

 upial se na něm a shromažďuje vodu v jeho rozsedlinách. Neodvratná, ač pozdní, mu 

 nastává zkáza, a křemen zetlí i rozsype se v prach. 



Tak dokonal křemen živobytí své jakožto nerost. Slušno ohlédnouti se zpět na 

 jeho působení v této říši přírodnin. Můžef právem slouti křemen duchem všeho ka- 

 menstva, nebof kdekoliv kamení úsilně vzmáhá se k útvaru, tam i on jest činným, 

 dávaje podobu a barvu. Co hlacený a zrnitý křemen stavěti pomáhá netoliko velikánské 

 báně hor granitových, nýbrž i vlnovitě se táhnoucí hřebeny rulové. Kladivo horníkovo 

 všude potkává se s ním co s věrným průvodčím to tajemné říše kovů. V Mexiku 

 chová v sobě čisté stříbro, v Štávnici ryzí zlato. Všude přijímá na se jinou podobu, 

 se všemi kovy, kameny a zeminami se pojí a všude v jiné tvářnosti a barvě se obje- 

 vuje, brzo ve svitu fialovém co ametyst, hned v krvavé záři co karneol, tamto v jemném 

 lesku co bílý opal, zde v peslrobarvých pruzích achátu. Jako ztracen zabloudil tuto 

 mezi křídové vrstvy v podobě křesacího kamene, chovaje v sobě jiskry onoho praohně, 

 z něhož sám pošel v době utváření se světa. Jinde jako buližník nahromaděn leží 

 v ohromných spoustách anebo tvoří podivné sloupy pískovce , podobající se k zakle- 

 ným hradům ; opět jinde dřímá v tajných komorách a rozsedlinách skalních co čisté uhla- 

 zený křišfál. Všude v říši nerostů potkáváme se s křemenem nebo s otcem jeho kře- 

 míkem, on vše spojuje, všemu uděluje životní sílu a tvar; jemu z veliké části povinno- 

 vána jest země za pevnost svou. Docházíf pak on za to skvělého uznání : pracně do- 

 bývá horník z hlubin země tyto květiny kamenné, umělá ruka klenotníka zvýší lesk 

 jejich bedlivým uhlazením, obloží je zlatem, a člověk potom ukládá je co drahé poklady 

 a o velikých slavnostech zdobí se jimi na odiv světu. Všecky skoro třpytící se dra- 

 hokamy v korunách královských a ve skvostném šperku dám podobu i barvu berou 

 od křemíku. 



Tak skvělého losu nedoslalo se onomu křemenu na břehu potoka zvětralému, 

 a však smrt jeho jakožto kamenu neukončila spolu běh jeho působnosti. Jako přechá- 

 zejí komety z jedné soustavy sluneční do druhé, tak přechází křemík z ři.še nerostů 

 v říši rostlin. Křemeníte půdy potřebí jest ke zdaru veškerého obilí, kteréžto kořínky 

 svými ssaje křemennou látkou ve vodě rozpuštěnou, z níž utvořuje sobě pevnější své 

 částky. Bez křemene nebylo by polní úrody, nebylo by orby, nebylo by stálých sídel 

 lidských a následně ani té vysoko pokročilé vzdělanosti, již úplným právem nazýváme 

 květem ducha člověčího. 



Neníf však tímto uzavřen obor působnosti křemene v říši rostlin. Dáváf krom 

 toho křemen původ neuvěřitelnému množství přeútlých řas , po dlouhý čas za ná- 

 levníky považovaných *), které, ačkoliv okem jen pomocí drobnohledu jsou postižitelný, 

 chovají v sobě takovou rozmnožovací sílu, jíž nic na světě se nevyi"ovná. Každá z těchto 

 rostlinek, jichž teprv milion naplňuje jeden krychlový palec, rozmnožuje se denně 



') Viz následujici čláuek o řasácli. 



