295 



ťílané, niusilo se i rosllináin přepustiti, aělioliv již innohé způsoby pohybův dříve na 

 vyššícli rostlinách se pozorovaly, jait o tom v pozdějších rozpravách pojednáme. Vrafme 

 se ale opět k svým vííícím buňkám. 



Když se buňky usadí, zaínou hned ze sebe zvláštní látku vypocovati, která na 

 zevnitřku ztvrdne a buiiky co průhledný měchýřek obejme. Kúžička tohoto měchýřku 

 stává se pořád tlustší, a koneíné může se na ní nčkolik vrstev rozeznati, které jakožto 

 soustřední misky zelené jádro objímají (Fig;. 3. f). 



Nyní počne nová řada proměn, ale nikoliv u všech buněk, které z jediné nebo 

 z dvou podobných matek povstaly. Jedny z uložených dříve vířících buněk zůstanou 

 na vždy ležeti, sesilňují svůj zevnitřní obal a vyvinují u vnitř škrob, zpočátku jenom 

 v jemných zrnkách, později ve větších , až se celý vnitřek škrobem naplní. Později 

 zmizí i zelená barva a jistým lučebním pochodem promění se v červenou. Kdyby se 

 pozorovatel vůčihledě o všech těchto proměnách tisíceronásobně přesvědčiti nemohl, 

 sotva by uvěřil, že červená nepohyblivá buňka vlastně jest totožná s vířící zelenou. 



Jiné buňky proměňují se jiným způsobem. Zůstanou totiž také po jistý čas leželi 

 a vytvoří sobě průhledný obal, z rána ale připravují se opět k dělení. Zelený měchýr 

 rozdělí se ve dva nebo čtyry nové , a tyto zůstanou v průhledném vaku ležeti (Fig. 

 2. h) ; každý z nových těchto měchýřku vytvoří pak svůj zvláštní obal. V této době 

 spatřuje se v zelené hmotě, která se mezi tím značně byla rozmnožila, množství velikých 

 a krásných raěchýřů, v nichž zase dva neb čtyry jsou uzavřeny ; v každém pak leží ze- 

 lené jádro (Fig. 2. c). Již podobá se celek více rostlině, ale proměny nejsou ještě ukončeny. 

 Každý z uzavřených měchýřku může se ještě ve čtyry nové buňky rozděliti, tak že opět 

 zůstanou obejmuty společným obalem, a to jde dále, až povstanou celé soustavy vzá- 

 jemně se objímajících měchýřku, v nichž se zelené buňky nalézají (Fig. 2. d). Spárují se 

 někdy shluky, kde v jediném měchýři více nežli třicet buněk vězí. Takové složené 

 potomstvo povstává tedy z oněch jednoduchých buněk, které tvoří na zdech zelený povlak. 



Zelené buňky ve velikých měchýrích nezůstanou ale dlouho lesklé, nýbrž zpo- 

 nenáhla naplní se též škrobovými zrnky, obdrží nepravidelný tvar a rozpadnou se ko- 

 nečně v zelená zrna (Fig. 2. g). Že v nich skutečně škrob jest, o tom se můžeme pře- 

 svědčiti lučební zkouškou. Nebof roztokem jodovým zbarví se škrob krásně fialově, 

 a z většího množství rasové látky dá se škrob i pro sebe připraviti. Odvaří se totiž 

 část v rozředěné kyselině sirkové, čímž se obaly rozpustí, pak se přidá draslo (kalí), 

 aby se kyselina zobojetnila a zrnka škrobová neporušila, k čemuž ovšem dobré pozor- 

 nosti jest potřebí. Tak tedy i ta zelená nepovšimnuta látka na studnicích a stěnách 

 obsahuje v sobě onu důležitou látku, totiž škrob, k vůli níž miliony lidu v potu tváře 

 pole vzdělávají. Jak se ale škrobová zrnka do zelených buněk dostávají? Nedostávají se, 

 nýbrž povstávají tam. Tekutina v buňce a v okolí jejím vyměňuje se neustále, tím při- 

 chází i kyselina uhličnatá do buňky, a to právě pomáhá k utvoření škrobu, jenž skládá 

 se z uhlíku, vodíku a kyslíku, kteréžto látky životní činností buňky se spojují. 



Všechny dosavad popsané proměny tvoří nepřetržený řetěz přerodů, čímž se 

 jednoduchý nepatrný Protococcus v krásnou rodinu buněk promění. Není tomu dávno, 

 co se souvislost a vývin těchto buněk zná, a tedy má v botanice dosavad každý tvar 

 své zvláštní jméno. Posledně podotknutá rodina buněk uvádí se ještě nyní co zvláštní rod 

 pod jménem Gloiocapsa (gloios — slizký, capsa — měchýř). Rozumí se ale samo sebou, 

 že se rozličné stupně vývinu při jednom a témž tvaru nesmějí považovati za zvláštní 



