307 



poráží se po 80 — 150 letech, dle toho, rostou-li slroniy, z kterých se skládá, rychleji 

 neb zdloiihavěji. Ty samé stromy ale tvoří v jiných zemích, jako v Ruších a v Sibiři, 

 veliké lesy, které se žádnými lesnickými předpisy nespravují. Svobodné rostou a vy- 

 vinuji se v obrovské kmeny, a též zašívají se samy. Člověk jich ale také nešetří, když 

 jednou v sousedství jejich se usadí a tisíciletý licliý život jejich rušiti počíná. 



Aby si prkno zaopalřil, osekává Rus mohutný kmen tak dlouho s obou stran, 

 až mu z proslředka potřebná deska zůstane. Veliké prostory lesní vypalují se, aby se 

 půda k polnímu hospodářství získala; to samé děje se v severní Americe, kde lesy se 

 skládají ze stromů k našim podobných. Také v tropických krajinách jižní Ameriky 

 a Indie jest zapalování lesů k těmto účelům obyčejné. 



Obraťme se nyní k jednotlivým našim lesním stromům, od jejichž podoby ráz ce- 

 lého lesu závisí. 



Lípa, posvátný strom Slovanů, zmizela již skoro docela z lesů českých, a jenom 

 zde onde vyzdvihuje se z pařezního lesa pozůstatek starého lípového háje, jako n. p. 

 u Závisti blíž Zbraslavi, u Března v Boleslavsku nebo v luhách polabských. Ve vesni- 

 cích před kostely a na náměstích malých měst stojí ještě často prastaré lípy, dílem 

 pozůstalé z dávno vymýtěných lesů, dílem před mnohými věky zasazené. Krásná lípová 

 stromořadí v Čechách jsou ostatně daleko známá. Kdo si představí lípu s krásným 

 vzrostem kmene jejího, se široce rozloženou košatou korunou, s tmavými větvemi, 

 krásným srdcovitým listím, jímž paprsky zlatozeleně propadávají a z nichž každý vánek 

 v čas květu sladkou vůni roznáší, pochopí i svrchovanou krásu lípového lesa. Dosavad 

 nalézají se lípové lesy v království Polském a v středním Rusku. Hadovité kořeny ze 

 země vystupující dodávají lesům v oněch plochých krajinách podobu horských hvozdů. 

 Jako skalní útesy vystupují slaré rozdrcené kmeny mezi mladými útlejšími, které na 

 zpráchnivělých tělech svých předkův stojí. Jemné lípové listí, jež podzimek s větví 

 strásá, neleží po několik let neproměnně na zemi jako špendlící našich borů, jímž se 

 všecka tráva zelená udusí, nýbrž rychle hnijíc pod sněhem zimním tvoří úrodnou prsf, 

 z níž z jara krásná vysoká tráva a barevné květiny vypučí. To se nestává ani v listnatých 

 našich lesích, nebot i buk i dub mají kožnaté listí, které dlouho vzdoruje hnití. Ne- 

 zčíslné včely a jiný hmyz, jakož i zástupy ptactva oživují husté větve lípového lesa. 

 Medvěd povaluje se tam ve vysokém kapradí a číhá, kam zástupy včel zalétají, aby 

 sladké zásoby jejich se zmocnil. Jest se ale obávati, aby lípové tyto lesy neměly stejný 

 osud s lípami střední Evropy. Ruský sedlák slupuje z nejkrásnějších kmenů kůru, 

 jen aby získal lýčí pro své rohožky a pletené střevíce, tak že se tím každoročně mnoho 

 tisíc kmenů vyhubí. 



Dub, národní strom Germanů, zachoval se mnohem lépe v našich krajinách. Již 

 jsou sice dávno vymýtěny ony příšerné doubravy Hercinského lesa, o nichž Tacitus 

 píše; předce ale tvoří dub dosaváde, jmenovitě podle rek, znamenité lesy. Ačkoliv se 

 někdy tvrdí, že dub miluje suchou půdu, daří se nicméně velmi dobře u vlhkých 

 břehů a zakrňuje na suchých výšinách jižní Evropy v nízký keř. Dle Tacita musel 

 se dub před osmnácti sty lety v bahně dařiti a k obrovské mohutnosti tam dospívati. 

 Ohromné kmeny splétaly své klikaté větve v hustý krov, pod nímž i ve dne nikdy sou- 

 mrak nepominul. Dole u kmenů panovalo tak řka noční šero, a z bahna vynikaly ko- 

 strbaté kořeny jako příšerné podoby Jasů. Všechno mPlo míru obrovskou. Větve a ko- 



20 ■■* 



