318 



Jil sám drží v sobě posud mnoho vody , a aásledkem toho sesala se již někollkkráte část hráze. 

 Aby se lo předešlo, odej/má se část ouboče a liklon její se zmeušuje. Právě při vykonáváni podubué 

 práce byla podotknutá kostra nalezena , ale tak rozměklá, že se v jednotlivé malé kusy rozpadla- 

 Sestaveni těchto kusu v kostru jest nyni velmi nesnadné, neboť pro zrušenost jednotlivých části jest 

 ustanoveni jejich nejisté, a mimo to chybi veliký dil kostry, jmenovité pít zadnich obratlů z krku 

 a celá páteř, vyjma dva přední obratle z krku a několik z ocasu. Oboje zánarlni kosti předních 

 nohou, vyjma člunky, také již se shoduji, a na jednom zánarti zadni nohy jsou kosti pohromadě, 

 vše velmi podobné ku kostem Mastodonta. 



Péčí p. Antonína Fryče, assistenta v českém Museum, a mým porovnáváním s obrazy Cuvie- 

 rovýml podařilo se ale předce, jednotlivé části kostry ustanoviti a následkem toho mínění o bývalé 

 podobě tohoto zvířete podstatně opraviti. Navštévovatelům českého Musea bude snad v paměti sádrový 

 odlitek lebky Dinotheria, jediné to části tohoto zvířete, která dosaváde zevrubněji známa byla. Dle 

 toho má toto zvíře v každé čelisti po pěti stoličkách s dvěma nebo třemi vroubkovanými výstupky, 

 tedy s 20 čelistními zuby. Dle zubů těchto náleží patrně k ssavcům býložravým, a Cuvier postavil 

 je k tapirům. V hořejší čelisti chybí všechny ostatní znby, dolejší čelist ale jest na ivém předním 

 dolů zohnutém konci ozbrojena dvěma mohutnými tesáky, kolmo dolu obrácenými. Otvor nosní jest 

 široký a vyklenutý, bez přihrádky, a poukazuje na dlouhý rypák, jímž zvíře již také pro dlonhé 

 tesáky opatřeno býti musilo. Podoba a poloha otvoru v záhlaví poukazuje těž na to, že se hlava no- 

 sila v rovné čáře se hřbetem, asi jako n velryb. Podle toho, a poněvadž se dosaváde nohy neznaly, sta- 

 vělo se skutečně zvíře toto k čeledi Sirén z řádu velryb, a představovalo se co vodni zvíře 20 — 25' 

 dlouhé, s tělem válcovitým a toliko předními ploutevuíml nohami bez zadních končetin , jako se 

 u Sirén nalézá. 



Nález Abtsdorfský vyvracuje ale tuto domněnku docela. Neboť nyuí máme před sebou ne- 

 jenom kloubní části lopatek a kloubní dutinu pánvice, nýbrž také klouby z předních noh, polovičku 

 lokte (cubitus) a skoro celou stehenní kost s okrouhlými klouby, tak že zvíře silné nohy, asi jako 

 slon, míti musilo a nižádným způsobem k mořským ssavcňm připočísti se nemůže. Dle veliké po- 

 dobnosti zachovaných kostí zánartnich s těmi samými kostmi u slonů vymřelých, jakož i dle po- 

 dobnosti rameuních kloubů s klouby dnešních slonů, musíme naše Dlnotherium ještě blíže k slonům 

 postaviti, než-li to učinil Cnvier, který svým ostrovtipem toto zvíře k tapirům přidružil. Kdyby byly 

 lopatky více zachovány, mohli bychom snadněji o příbuznosti jeho s taplrem nebo slonem souditi, 

 neb u lopatek těchto obou zvířat jeví se veliký rozdíl. 



Na každý způsob bylo Dinotherium zvíře pozemní, z řádu tlustokoinatých (Pachydermata), 

 a zdržovalo se nanejvýše u bahen pravěkých řek, odkud mrtvé tělo jeho snad do blízkého moře za- 

 neseno bylo. Kostrou tohoto zvířete jsou sbírky českého Musea znamenitě obohaceny, a mají nyní 

 převzácné a důležité palaeontologlcké Uulciun. Julius Sax. 



Jelen. 



(Pokračování.) 

 Také táhne vysoká zvěř v zimě do porub (Holzschláge) a okusuje tam poupata a výhony, 

 aneb hryže kůru z měkkých poražených kmenů. Panuje-li veliká zima, tedy si vyvolí stanoviště 

 v huštinách na poledni straně vršků, poněvadž tam od zimy méně trpí. V tom čase se někdy zvěř 

 z celého hájemství (revíru) v jedné neb ve více tlupách spolčí, a nejsilnější jeleni se zase přivtěli 

 k laíííra, a navštěvují s nimi krmel, pole a paseky. Když sníh sejde, táhne zase horská zvěř na 

 obvyklé stanoviště zpět, a silni jeleni odloučí se opět od lani a od slabých jelenů, kteří se zpoue- 

 náhla též v menších a četnějších tlupách rozejdou a letní stanoviště si vyhledají. Obyčejně přecházejí 

 jeleni opět na to místo, kde se před tím zdržovali ; když je ale ta krajlua zvěří přesilněna, tedy si 

 někdy jednotliví nejsilnějši jelení vyvolí osamotnělě, pokojné, často také nízké háje k letnímu pře- 

 bývání, kdežto nové parohy vysadí, a když to okolnosti dovolí , tak dlotiho zůstanou, až se v nich 

 pud k říjení probudí. 



