345 



nepovslávají v našem parokruhu, nýbrž že to jsou hmoty cizí, pohybující se v prostoru 

 světovém s rychlostí planetární, které, když v bůhu svém okolo slunce se zemí naší se 

 setkajíce do parokruhu jejího se dostanou, se vzníti a svítiti počnou, když pak v ném 

 puknou, co kusy kamení a železa padají. Blízká příbuznost padajících hvězd, aspoň 

 většího dílu, s ohnivými koulemi ukazuje tedy na stejný kosmický původ. 



Při tom působí obtíž jediná ta okolnost, že ne všecky padající hvězdy dolů 

 padají, nýbrž že některé i do výšky vystupují. Totéž i při ohnivých koulích se pozo- 

 rovalo. Takové však nepravidelnosti dají se vysvětliti z íásti odporem zhustlého povětří, 

 mnohem pak více puknutím takovým, které je na způsob prskavek do výšky žene. 



Když tedy ohnivé koule a příbuzné s nimi padající hvězdy nenáležejí naší zemi, 

 nepovstávají v našem parokruhu, nýbrž zvenčí do něho přiletují, nastává otázka, od- 

 kud přicházejí. 



Na pohled velmi vhodná odpově(f byla by, že z měsíce na naši zem padají. 



Nemožné by nebylo, aby z měsíce házeny byly na naši zem těžké hmoty, po- 

 něvadž měsíc jest těleso tak malé a docela žádného parokruhu nemá, který by tělům 

 vyhazovaným odpOr kladl. Vypočtením nalezeno jest, že kdyby nějaké tělo vyhozeno 

 bylo z měsíce do výšky s rychlostí 7967 střevíců Pařížských v sekundě, tělo takové 

 nikdy by více nazpět do měsíce nepadlo, nýbrž do nekonečnosti od něho se vzdálilo. 

 K dosažení země stačila by již rychlost 7780 střevíců. Taková rychlost, která rychlost 

 dělové koule toliko čtyry- neb pětkráte přesahuje, ukazuje se dosti možnou býti, tíra 

 více, an z podivného útvaru a veliké porušenosti povrchu měsícového uzavírati lze na 

 sopečné oučinky a síly. Proto rozliční fysikové vyslovili mínění, že padající kamení 

 a železné balvany pocházejí z měsíce. Ku potvrzení domnění toho sloužilo i to, že 

 padající těla jsou k sobě dle útvaru i součástek tak podobna, že patrné ukazují na 

 stejný původ. Jsou však obtíže, které na odpor se staví domnění tomu, že by kameny 

 povětrné byly vyhozeny z měsíce. Od těch dob, co pozorováním dokázáno, že pada- 

 jící hvězdy jakož i ohnivé koule přicházejí do našeho parokruhu s rychlostí 6—7 mil 

 v sekundě, jest původ těchto těl z měsíce tak dobře jako načisto vyvrácen. Ze by 

 balvany a kameny mohly z měsíce do výšky vyhozeny býti s rychlostí 7500 — 8000 

 střevíců v sekunde, zdálo se dosti možným i uvěřitelným. Tělo však, s takovou rych- 

 lostí z měsíce vyhozené, může povrchu zemského dojíti toliko s rychlostí 35.000 stře- 

 víců v sekundě. Poněvadž ale padající hvězdy při svém vstoupení do našeho paro- 

 kruhu mají rychlost více než 130.000 střevíců za sekundu, musely by z měsíce vyho- 

 zeny býti s rychlostí takovou, která přímo za nemožnou se musí pokládati. 



Měsíc může tedy v nynějším svém stavu považován býti za souseda velmi po- 

 kojného, který pro nedostatek vody a vzduchu není více schopen žádného silnějšího 

 výbuchu. Světlové úkazy, jaké se někdy spatřují na temné části měsíce, dají se mno- 

 hem lépe a přiměřeněji vysvětliti způsobem jiným, nežli sopečnými výbuchy. 



Padající hvězdy tedy, které zvenčí s planetární rychlostí do našeho parokruhu 

 přicházejí, musejí se považovati za malá těla, která dle zákonů všeobecné tíže v prů- 

 sečích kuželových, jak se zdá v elipsech, okolo slunce obíhají, až se dostanou do paro- 

 kruhu naší země, kdežto se vzejmou a bud spadnou, anebo prolítnouce parokruh zase 

 shasnou a další cestu svou okolo slunce konají dráhou , přitažlivostí země ovšem 

 velice změněnou. 



Tělesa, která na blízku země více než 35,000 střevíců v jedné sekundě urazí, 



