346 



nemohou více u země zůstati, dráha jejich zakroutí se jen hyperbolicky okolo ní, načež 

 opét následují přitažlivost slunce. 



Dle domnění tuto vyřknutého musejí tedy mimo planety a komety ještě miliardy 

 malých těles okolo slunce obíhati, které nám jen tenkráte viditelnými se stávají, když 

 přijdouce do našeho parokruhu tam se vzejmou. Tato malá tělesa dokonají oběh svůj 

 kolem slunce nejspíše teprv v několika letech. 



Ačkoliv zdá se, že všude po světovém prostoru jsou roztroušeny, jsou předce 

 krajiny nebe, v nichž hustěji se nalézají a které musejí se považovati takřka za obecné 

 silnice milionů těchto asteroid. Sem náležejí krajiny, které probíhá země 13. listopadu 

 a 12. srpna, v kterýžto čas pozorují se lišíce padajících hvězd. 



Podivné a velmi nestejné rozdělení těchto malých, okolo slunce obíhajících těles 

 ukazuje na zvláštní událost, která je do prostoru světového vyvrhla. Bezděčně připomí- 

 náme sobě zde hypothesi, která odvozuje původ malých planet z roztržené násilím větší 

 planety, obíhavší druhdy mezi Marsem a Jupiterem. Při rozpuknutí neb rozražení ta- 

 kové planety musejí kromě větších úlomků i tisíce menších do prostoru světového vy- 

 vrženy býti, jež nyní vidíme se pohybovati okolo slunce dílem co ohnivé koule, dílem 

 co padající hvězdy. 



Třeba domnění toto nedalo se právě dokázati, má předce mnoho podobnosti pro 

 sebe. Že tělesa světová mohou zkázu vzíti, nepodléhá více žádné pochybnosti, ano rozličné 

 zkušenosti zdají se ukazovati na to, že takové věci skutečně se udaly. Když objevují se 

 hvězdy s velikou jasností, které po krátký čas svítíce zase mizí, jak jmenovitě r. 1572 

 se stalo , bezděčně vedeni jsme na myšlénku , že se stalo nějaké roztržení neb 

 ztroskotání. 



Nicméně zůstává ňám při těchto podivných povětrných úkazech ještě mnoho 

 temného , nejistého a nevysvětleného. Kterak mohou tato těla ve vzduchu tak velice 

 zřidlém, v němžto se na blízku země pohybují, tak živým světlem hořeti neb planouti? 

 Kterak mohlo takové množství malých těles, ježto sobě předce velmi blízká býti mu- 

 sejí, tak dlouho v jednom pruhu se honiti bez splynutí v jedinou spoustu? Na tyto 

 a podobné otázky dosavad bud dokonce žádnou anebo jen nedostatečnou odpověď 

 dáti můžeme, i jest velmi pochybné , zdali kdy o těchto okolnostech bližšího a dů- 

 kladnějšího poučení nabudeme, an sotva bude se moci kdy vypátrati, co v tak 

 vysokých prostorech , kde vzduch o mnohokráte jest řidší nežli v nejlepších našich 

 vývěvách učiniti se může , při naprosté zimě se děje a kterak tam električnost, 

 magneličnost a t. d. činnost svou jeví. 



Nástiny životopisů českých přírodoskumců. 



Od Dr. Viléma Weitenwebra. 



IV. Tadeáš Haenke. 

 Tadeáš Haenke, doktor filosofie a lékařství, kr. španielský přírodozpytec, mi- 

 mořádný člen kr. české společnosti nauk a t. d., narodil se v Křibské, městečku Lito- 

 měřického kraje, dne 5. října 1761. Již za outlého mládí jevil tak výtečné schopnosti, 

 že rodičové jeho, ačkoliv nezámožní, ke studiím ho odhodlali. Prošed gymnasialní třídy 

 v Litoměřicích přišel r. 1778 co chudý student do Prahy, aby tam filosofický běh na- 



