371 



do .>-lI)c liilili. ťulú spoleíiiosli Iniliánů sudéli s lakovými trubicemi okolo jedné liro- 

 inádky. Zelinu, jíž k tomuto kouření užívali, jmenovali ve své řeči Kohoba, Evropané 

 ale dali jí pak omylem jnicno Tabako, což vlaslně u Indiánů nástroj ke kouření zna- 

 menalo. Již tenkráte začali někteří Španelové té výpravy, bolestnými nemocemi sklí- 

 čeni, tabák kouřiti, poněvadž tím úlevu si zjednali a bolest omámili. Tento způsob 

 kouření byl ale příliš omamující. Mnohem více přivykli se ke kouření negrové, kteří 

 r. 1510 co otroci do Ameriky přivezeni byli. Jak se zdá, byl tabák tím způsobem 

 požívaný i proto Evropanům příliš prudký, poněvadž málo byl připraven a velmi mnolio 

 nikotinu obsahovati musil. Jak Benzoni vypravuje, připravovali Indiáne v onom času 

 tabák lim, že jej nad ohněm sušili a udili, a kouřením ho prý se pak docela omámili 

 ba i jako zběsněli. Takový oučinek nemá dnes ani turecký tabák, ačkoliv Turci kouř 

 jeho jako druhdy Indiáni do plic pouštějí. Také v Mexiku, kdyžje r. 1519 Španělé odkryli, 

 nalezlo se kouřeni tabáku všeobecně rozšířené; zdá se ale, že i tam listy nebyly při- 

 pravovány, poněvadž staří Mexičané, aby mu ostrost a nepříjemný zápach odňali, tabák 

 vonnými pryskyřicemi promíchaný do dutiny dlouhých třtin nacpávali a lak jako cigára 

 kouřili. Třtiny tylo byly pestře pomalovány a pozlaceny. Mimo to kouřili také z ka- 

 menných dýmek, jejichž hlavy zvířecí a člověčí podoby měly ; taktéž žvýkali tabák 

 smíšený s vápnem. Ostatní obyvatelé severní Ameriky kouřili tehdáž také z kamenných 

 dýmek, jejichžto hotovení v prastarých dobách to samé bylo jako dnes, neboE dnešní 

 Indiáni těch samých dýmek užívají a tím samým obtížným způsobem je zhotovují, jako 

 praotcové jejich. Hlavy dýmek dělají se totiž z měkkého mramoru nožmi kamennými 

 (z křesacího křemene), a pak se na dvou místech do malých důlků vycpe ostrý písek, 

 jímž se pomocí tvrdé hůlky tak dlouho drhne, až se potřebné otvory pro násadku a pro 

 tabák vyhotoví. Tak se našlo užívání tabáku v celé Americe ; v severní kouřili z dýmek' 

 v jižní z cigár, někteří kmenové, jmenovitě Peruáni, též šňupali a žvýkali tabák. 



Nejstarší způsob užívání tabáku zdá se býti tažení dýmu jeho skrze trubici, jehož 

 oučinek Indiáni snad příhodou při zapálení suchých listů poznali; později tcprva vynalezly 

 se dýmky a cigára. Na šňupúní snadno přišly, poněvadž vůbec dým nosem do sebe táhli. 



Černí otroci sázeli nejdříve tabák na polích svých pánů, hlavně z té příčiny, že 

 nemohli jako volní Indiáni tabákové listy v lesích sbírali. Oni zušlechtili tabákovou 

 rostlinu pěftováním nejdříve, a sami nebo jejich španělští pánové, kteří z dlouhé chvíle 

 bezpochyby též kouřiti začali, vynalezli lepší připravovárií tabáku, Teprv potom přišU) 

 kouření, které předtím pro svou marnivost a hnusný zápach u Evropanů v ošklivosti 

 bylo, v povšechný obyčej, neb již v 16. století nalézá se v jižní Americe kouření jako 

 dnes tak všeobecně rozšířené, že muži a děli, ba i ženské kouření cigár k svým nevy- 

 hnutelným potřebám počítají. Na to rozšířilo se kouření i do Evropy ; lodníci vracející 

 se z Ameriky seznámili Španěly s obyčejem tímto, kouřilit tabák ze zavinutých palmových 

 listů. V Angličanech poznalo se kouření tabáku nejdříve za času královny Alžběty, 

 když totiž admirál Drake osadníky z Virginie nazpět přivezl, kteří se od tamějších 

 Indiánů kouření z dýmky byli naučili. Mnozí je brzo následovali, a zvláště přispěl 

 k rozšíření toho obyčeje slovutný plavec Sir 'NValler Raleigh, který se v Americe kou- 

 řiti naučil. Ale na důkaz, jak podivné kouření tenkráte ještě Angličanům býti musilo, 

 sloužiž anekdota o služebníku Raleighovu, který na pána svého, když jej ponejprve 

 kouřiti spatřil, džbán piva, jejž právě při ruce měl, vlil, jsa v strachu, že pánu útroby hoří, 

 když se mu kouř z úst valil. Raleigh kouřil i při svém odpravení r. 1618, když pi- 



24 * 



