4 
avšak zřídka v mnáležitém pořádku,  začínajíce někdy od konce, jindy | od. začátku 
aneb z prostředka. Společnost, v kteréž papoušek s člověkem žije, jest pro: toto jeho 
nápodobňování lidského hlasu mnohem vroucnější a příjemnější nežli s opicí, kteráž je- 
nom svými posunky a nemotorným následováním lidských činů naší náklonnosl si vydo- 
bývá. Papoušek jest směšný ve. svých pohybech jako opice; často ukazuje svou něžnou 
přítulností, že miluje svého pána a jemu důvěřuje; svým žvatláním pak obveseluje nás 
mnohem více nežli opice. V samotě jest on naším společníkem, účastňuje se v našem 
obveselení; směje se, užívá něžných slov aneb se vší vážností rozmlouvá, a čím, neprá- 
věji svých slov užívá, tím více vyráží člověka; čím více ale jeho slova s místem, časem 
a jednáním se shodují, tím větší obdivování vzbuzuje. Mnozí papouškové volali „vždy 
„Dále,“ kdykoliv někdo na dvéře zaklepal. © Dr. Reichenbach znal papouška , jenž, 
když se někdo k jeho kleci přiblížil, svůj zobák k mřížce natáhl se slovy: „Dej mi hubi- 
čku,“ ai hned se podaných ust dotekl a pak odskočil s pochlebováním: „Aj, to semi líbí.“ 
Willoughby vypravuje o jednom papouškovi, jenž vždy, když mu někdo, řekl: 
„Směj se, Polle, směj!“ do smíchu se dal a pak najednou zvolal: „Jaký to blázen, že 
mne rozesmál.“ — Jiný papoušek, sestárnuv u svého pána, sdílel s ním slabosli stáří. 
Neslýchaje skoro nic jiného nežli: „Jsem churav,“ odpověděl vždy, když se ho někdo 
tázal: „Jak se máš, Polle? Jak se ti vede ?““ plačtivým hlasem , obrátiv se ke kamnům : 
„Jsem churav.“ 
Goldsmith vypravuje: „Král Jindřich VIII. měl ve svém paláci ve Westminstru v je- 
dnom pokoji nad Themží papouška, jenž se od loďařů a mimojdoucích mnohým slovům 
a mnohým průpovědím byl naučil. Když jednoho dne na svém poslavníku vesele si po- 
skakoval, spadl nešťastnou náhodou do vody. Jak mile pták zpozoroval kam přišel, zvo- 
lal co možná nejhlasitěji: „Loď sem, 20 liber za loď.“ Jistý převozník, jenž stál na 
blízku místa, kde papoušek se brodil, bez prodlení ho vytáhl, a podav jej králi žádal 
odměnu od papouška přislíbenou. Král nechtěl dlouho o této odměně slyšeti, konečně 
ale na tom se ustanovil, aby papoušek sám v télo záležitosti rozhodnul. Sotva lo, za- 
slechl pták, zvolal: „Dejte tomu taskáři čtyry pence“ „Ačkoli vypravování toto velmi 
nápadné jest, nevyrovná se předce co do podivuhodnosti tomu, co Locke podává. „Byl 
jsem žádostiv,“ vypravuje tento, „příběhy jednoho starého papouška, jenž se tázával 
a odpovídal, z vlastních ust knížete Morice Oranžského slyšeti, kterýž ho měl co vladař 
Brasilie. Jeho lid často o něm vypravovával, dokládaje vždy, že prý v tom samé čáry 
byly. Slýchávav takových podivných věcí o tomto zvířeti, vyptával jsem se samého kní- 
žete, co by na tom všem bylo. Se svou obyčejnou chladností mi odpověděl, že. prý sice 
něco pravdivého obsahují pověsti, kleréž se o jeho papouškovi rozšiřují, že prý ale mnoho 
přehnaného a nepravdivého v nich se přilhává. Na to mi vypravoval, že prý, když 
byl do Brasilie přišel, mnoho podivného o jednom starém papouškovi slýchával a proto 
pro něj poslal. Jak mile papoušek poprvé do pokoje přišel, kdež ho kníže s mnohými 
vznešenými Hollanďany očekával, tu prý ihned zvolal: „Jaká to společnost bílých-lidí zde 
jest?“ Na to se ho, ukazajíce na knížete, tázali kdo by ten muž byl.. On odpověděl: 
„Jeneral.“ Když ho ku kníželi přinesli, tázal se ho tento: „Odkud přicházíš?“ — Z Ma- 
rionu.“ — „Komu náležíš?“ — „Jednomu Portugalci“ — „Co zde děláš?“ — „Dávám 
pozor na mladou drůbež.“ Kníže se usmál řka: „Ty dáváš na mladou drůbež pozor ?“ 
— Ano! jál“ , odvětil papoušek, „vímť dobře kterak to dělám“ a zvolal čtyry- až pět- 
kráte: „Gluk, gluk.““ — — Papoušek ten mluvil brasiliánsky, a kníže potřeboval, jak 
