36 
Samice tuleně chobotnatého (Phoca proboscidea, Růsselrobbe), v jižním moři le- 
dovém žijícího a až na 20 stř. dlouhého, vystupuje na břeh, aby porodila mládě své, při 
kterém pak po celých osm neděl zůstane, aniž prý po celý ten čas pokrmu vyhledává 
a požívá, až mládě tak doroste, že matka s ním do moře pustili se může. 
Také velryba, tento obr studených moří, osvědčuje vřelou lásku k jedinému mlá- 
děti svému. Uslavičně nosí je s sebou a neopouští je, dokud úplně ne doroste. Ry- 
báři umějí velmi dobře používati této lásky mateřské u velryby ku prospěchu svému. Při- 
vážou totiž mládě k lodi a nezabijí ho dříve nežli matku, která se ani tenkráte od 
něho nevzdalůje, když sama již několik smrtelných ran obdrževši krví svou moře zbar- 
vuje. Když ale velryba zpozoruje, že mládě její zabito jest, tu se tak náramně roz- 
vzteklí, že rybáře v nemalé uvrhuje nebezpečenství, mrskajíc po nich ohromným ocasem 
svým, tak že často i lodě jejich převrhuje. 
Každé zvíře nabývá v době, když mláďata svá opatruje, smělosti, odvážlivosti 
a chytrosli, a každá venkovská, blíž lesa bydlící hospodyně pozná velmi snadno po drů- 
beži své, kdy čiška neb kuna mláďata má. Tenkráte nastane doba hoře a bědování mez; 
opeřenými obyvateli hajnic, mysliven atd. a mezi pečlivými hospodyněmi. Neboť ne- 
zřídka se již strašná přihodila událosť, že smělá liška neb kuna, puzena láskou k mlá- 
ďatům svým, za temné zrádné noci do tichého se vloudila kurníku a přehrozné tam 
spůsobila krveprolití. — Ráno volá hospodyně na milá kuřátka, stojíc mezi dveřmi 
a z plné zástěry oves neb ječmen jim házejíc. Holubi se střechy sletují, chraplavě 
kvákavé kachny se přikolíbají, štěbetavé husy přiběhnou, ba i dlouhonohý krocan, tento 
hrdý grand nádvoří, zapomene na pýchu svou, a se směšnou rychlostí pospíchá k ta- 
buli domácích opeřenců. Jen kuřátka, miláčkové hospodyně, nepřicházejí. Oma volá, 
až se to v blízkém lese rozlíhá, a tichý, čistý vzduch pronikavě: pí! pí! pí! půli; puti! 
pí! pí! pí! daleko do vsi zanáší; — však marné všechno loudění, kuřátka nepřichá- 
zejí! — Konečně se objeví starý kohout, který se v kolně pod slamou byl ukryl; 
náhle se objeví, — ale, bohpomozi! v jakém to stavu! Statečný rytíř Don Ouixote, 
když stlučen, otrhán, polámán, na osla přivázán z dobrodružství svého domů se vracel 
nevypadal tak žalostně, jako nyní ubohý kohout. Skvostný chvost ohonu, tato okrasa 
hrdého panovníka slepičího, na nějž milostenky haremu jeho s podivením hledívaly — 
jest ten tam, pouze chomáč popelavého peří zaujímá místo jeho, mezi nímž co smutný 
zbytek bývalé krásy jediné dlouhé, však u prostřed zlomené péro, jako sloup ze zří- 
cenin, melancholicky vystupuje. Jedno křídlo maje svislé, druhé rozcuchané, s hlavou 
zkrvácenou, nohou ochromenou přikulhává se ubohý sultan slepičí, aby žalostným krá- 
korem štědré hospodyni pohromu své rodiny vypravoval. 
A což hospodyně? Sotva spatří zmrzačeného miláčka svého, projede strašné 
tušení duší její; ona spěchá, běží, letí do kurníku — — a jaké to leknutí: © vše- 
chna pečlivě pěstovaná drůbež jest zničena, část leží v krvi své a část padla v oběť 
ukrutnému vrahu! Kurník podobá se Kartagu po odtažení strašných Římanů; všude 
krev, všude roztrhané šatstvo slepičí, všude mrtvoly! — — Přemožena bolestí sklesné 
hospodyně na rumy kurníku, a pláče anaříká nad zahynulím milých slepiček. 
Anyf se tyto, strašné věci dějí v osamělé hajnici, slaví se v hlubokém lese, pod 
kostrbatou skalou, kam jen zřídka lidská noha zabloudí, idyllický ples domácí. 
Před liščí děrou spatřujeme malé, mechem porostlé prostranství, kolem hustým 
křovím chráněné a několika teplými paprsky ranního sluníčka osvětlené. Rodina liščí, 
