80 
vyřčené sady také stejný počet hvězd obsahovati; je-li naproti tomu délka kuželů roz- 
ličná, tedy uzavřené tyto prostory, a následovně i počethvězd v nich obsažených, jsou k sobě 
v témž poměru, jako kostky délek. Jakož pak ze známé délky dá se vypočísti množství hvězd, 
tak i naopak z množství hvězd lze vypočísti délku kužele, čili jinými slovy: udati vzdálenost, 
až do které v tomto směru hvězdy dosahují. Takovýmito závírkami přišel Herschel k velmi 
důmyslné sadě, že rozsáhlost hvězdami naplněné prostory dle rozličných směrů má se 
tak, jako kostkový kořen onoho počtu hvězd, který se jeví v zorném poli; tak tedy 
osminásobný počet hvězd ukazuje dvojnásobnou, sedmadvacaterý trojnásobnou rozsáhlost 
atd. Herschel provedl tuto sadu vytrvale, zaměřoval dalekohled na rozličné krajiny 
nebes, a počítal hvězdy, kolik se mu jich kdy v zorném poli okázalo. Takovým usta- 
novováním nalezl, že když přijmeme prostřední hodnoty, hvězdní naše soustava tvoří 
splesklý, k rovině mléční cesty rozšířený kruh, obsahujíc asi 20 milionů hvězd. Že naše 
sluneční soustava nalezá se v tomto kruhu něco pod středem a blíže k severní straně, 
o tom zmínili jsme se již na jiném místě (viz II. ročník Živy str. 56.) A však tato 
hvězdní soustava, ku které my náležíme, není jediná. Již brzo po vynalezení daleko- 
hledů pozorován jest na nebi znamenitý počet světlých skvrn, jimž dáno jmeno mlhovin. 
Hned první pozorování ukázala, že mnohé z nich skládají se z velikého počtu malých, 
hustě nakupených hvězd, o těch pak, které se malými dalekohledy nedají rozložili ve 
hvězdy, shledal Herschel, jemuž v této části astronomie tak mnoho děkujeme, pomocí 
obrovského svého teleskopu, že záležejí v jednotlivých světlých tečkách, zároveň pak 
nalezl nové a slabší mlhoviny, jejichž rozložení myslil že se podaří mocnějším optickým 
prostředkům. Z takových poukázek uzavíráno, že všecky mlhoviny dlužno považovat 
za skupeniny hvězd, za hvězdní soustavy, nalezající se za mezemi soustavy naší. Dle 
tohoto představení skládal by se tedy vesmír z nesmírného pro nás počtu hvězdních 
soustav, rozdělených ve prostoru dle zákonů nám neznámých. Jakož pak nám jeví se 
tyto hvězdní soustavy co slabě svílící skvrny, rovněž tak jevila by se i naše soustava, 
postavena v stejnou dáli. Nejvíce však pamětihodné jest, že nalezáme na nebi rozličné 
mlhoviny, mající přísně tu samu podobu, jaká dle toho co předesláno soustavě naší ná- 
leží, v čemž nalezati lze důležité potvrzení oné domněnky. 
Tomu-li všemu tak v skutku jest, kdož potom ještě odváží se počítali hvězdy na 
nebi? Patrně vedou nás předeslané úvahy k tomu, abychom množství stálic považovali 
za nesčíslné, za skutečně nesmírné. Jsme takřka nuceni, pokládali světový prostor dle 
všech směrů jeho za neobmezený, a všude a bez konce nebeskými těly naplněný. 
Druhá rovněž zajímavá otázka jest: Jak veliká jest vzdálenost od nás nejbližší stálice ? 
dle jaké míry zřízena jest obloha nám viditelná ? a v jakém poměru jsou její vzdále- 
nosti ke vzdálenostem naší sluneční soustavy? Na všecky tylo otázky dostatečně odpo- 
věděti, nebylo doposavad astronomii možno. Vše, co o tomto předmělu víme, má pro 
sebe toliko podobnost. Prozatím dospěli jsme bedlivým pozorováním a vypočítáváním 
jenom k důkladné známosti rozměrů naší země; dále přijavše tylo za základ poznali 
jsme rozměry její dráhy okolo slunce; potom, volíce si za stanoviště dvě protilehlá 
místa objemu dráhy zemské, rozšířili jsme měření svá až k nejkrajnějším hranicím naší 
planetární soustavy; konečně známostmi o běhu komet nabytými pokročili jsme na cestě 
své ještě o kus přes dráhu nejvzdálenější nám známé planety. Ale mezi touto nejvzdá- 
lenější dráhou a nejbližší stálicí nalezá se propasť, jejíž hloubku jen poněkud udati 
nedovolilo nám dosavadní pozorování. Bylo by se mohlo očekávali, že změna stanoviště 
