104 
chem na místě předešlého zhotoveného zé zrcadloviny připevnil. Neméně vyniká nad 
jiné kovy ve přísloví vešlou jasnosti zvuku, jejž ze sebe vydává. Tažností a kujností 
předčí všecky jiné kovy mimo zlato a platinu, neboť grán čistého stříbra dá se vylá- 
hnouti na drát 400 střevícův dlouhý, i ačkoli velmi měkké jest (tvrdší zlata, však měkčí 
mědi), předce nicméně znamenitou pevnost má, neboť drát čistého stříbra 2 millimetry 
(A+ pařížské čárky) tlustý přetrhne se teprvé závažím 86 kilogrammův (154 liber) *). Po- 
tažná váha čistého stříbra litého rovná se 10.505, kovaného 10.566 (podle G. Rose). Vodič 
električnosti a tepla jest ze všech známých kovův nejlepší, horko však požaduje k roz- 
topení svému znamenité, ač menší nežli zlato, měď a platina, neboť teprvé řeřavostí 
jasně žlutou se rozlívá. Teplotu k roztání stříbra potřebnou udává Daniell = 10239 Cel- 
siových, Použllet — 10009, Prinsep = 9999 (zlato dle Daniella taje při 11029, měď dle 
Platinera při 11739, platina dle téhož při 25349, olovo dle Kupffera při 3349). Stříbro 
tekuté leskne se ješlě silněji nežli pevné, a kusy pevného stříbra plují na něm svrchu 
jako led na vodě; důkaz, že stříbro tekuté při tuhnutí jako voda se roztahuje, nikoliv 
ale, jako větší částka ostatních kovův, smrštuje, čili stahuje. Toť také příčina, že stříbro 
do kadlubů vlité velmi dokonale je vyplňuje a jejich tvar na se béře, kdežto se te- 
kuté zlato za tuhnutí v té míře smršťuje, že se k litecké potřebě naskrze nehodí, zůsla= 
vujíc kadlub nevyplněný. Jestliže se stříbro v olevřeném tyglíku po delší čas bílou ře- 
řavostí rozpaluje, mění se pomalu v páry a prchá (dle Lampadia za každou hodinu asi 
00), čemuž však lze přítrž učiniti, když je tlustou vrstvou uhelného prachu posý- 
peme. Silnými zapalovacími zrcadly páleno vaří a mění se v páry pouhému oku dobře 
patrné, ačkoli se v tom případu zdánlivě tížeji roztopuje nežli sama platina, poněvadž 
vyleštěno paprsky silně odráží. Ženeme-li na ně plamen dmuchavky kyslíkovým plynem 
hnané, nejen se roztopí a vře, ale i hoří, a to plamenem dole žlutým, v prostředku pur- 
purovým a na konci modrým; při tom se s kyslíkem spojuje a v kysličník stříbrnatý 
mění, který co šedý kouř uchází. 
Památná zvláštnosť stříbra je tak zvané prskání (Spratzen). Když čisté stříbro 
roztopíme a pomalu tuhnouli necháme, vidíme, že v tom okamžení, kde ztvrdnouli má, 
slabě vyprskne a.několik bublin aneb výrostkův ze sebe vyžene. Příčinu toho úkazu 
shledali Gay-Lussac a Lucas v tom býti založenu, že stříbro tekuté kyslík z povětří 
mechanicky pohlcuje a při tuhnutí zase vypouští; pohleujeť pak od 20 do 22 objemův © 
toho plynu, avšak jen v tom případu, když docela čisté jest; již "190 mědi ujímá mu 
tuto vlastnost. "Také zlato mu ji béře, a hodíme-li do rozlitého čistého stříbra kousek 
zlata, vypustí ze sebe všecken pohlcený kyslík tak klopotně, že v okamžiku vaří až té- 
měř z tyglíku vyběhne. 
Jakkolivěk stříbro do počtu kovův nejtížeji roztopitelných náleží, nicméně předce 
*) Stříbro, chemickým spůsobem ze svých sloučenin co prášek vyloučené, nemá žádného lesku a jest barvy © 
šedé, pročež slove honba stříbrná (Silberschwamm); mna lístky nejtenší roztepáno propouští světlo 
sluneční barvou tmavěviolovou, což nejlépe spatřujeme, když k roztoku stříbra ve skleněné trubici 
obsaženému trochu nějaké silice neb aldehydu přidáme; stříbro vyloučí se na stěnách trubice ja- 
kožto krásně lesklá teničká vrstva, která však proti světlu violově prosvítá. „ Teničké lístky zlata 
prosvítají na slunci barvou zelenou, avšak (podle EArenberga) jen tehdáž, když jejich tlouštka méně © 
než "000 paříž. čárky vynáší. 
