105 
dostatečným horkem páleno nejen zkapalní ale i v páry se proměňuje, n. př. při vý- 
hřevu zplozeném velikými zapalovacími skly, když skrze teničký drát stříbrný mocné 
jiskry elektrické propouštíme, nýbrž (dle Lampadi«) také v pecním ohni. 
Jedna z nejpamátnějších vlastností stříbra je snadnost, se kterou pravidelné kry- 
stallové formy na se béře ; nalezáť se sice v přírodě hlavně v nepravidelných balvanech» 
v podobě plechův, drátův, nitek, prášku atd., ale také přečasto ve krystallech, obyčejně 
velmi ostře a pravidelně vyvinutých (jmenovitě u Kongsbergu v Norvežsku). Když roz- 
topené stříbro pomalu stydne, brává též krystallovou podobu na se, obzvláště ale 
snadno nabývá se krásně krystallisovaného stříbra, propoušlí-hi se silný galvanický proud 
pomocí platinových drátů skrze sehnaný roztok slříbra v kyselině dusičné. Jacobi 
a Leykauf obdrželi tímto během krystaly zdélí a zšíří několika čárek. 
Co se týče chemických vlastností stříbra, můžeme si již částečný o nich pojem 
utvořiti z té okolnosti, že je počítáme k drahým kovům, jejichž hlavní známka je ne- 
proměnitelnost na vzduchu i v ohni a vzdorování slabším kyselinám. Jmenovitě ku ky- 
slíku, prvku v přírodě všudy přítomnému, jenž spolu s dusíkem naše zemské povětří 
skládá, je příbuznost stříbra nad míru skrovná, tak že stříbro ani na vzduchu an! 
v zemi neb vodě nerezovatí, ani konečně v ohni se okujemi nepokrývá, než 'stále svůj 
lesk a svou barvu zachovává. Z této příčiny slouží čisté stříbro k hotovení nádob che- 
mických, ve kterých se mají páliti látky snadno kyslík pouštějící, n. př. ledek (Salpeler), 
Za to však vzdoruje kyselinám méně nežli oslatní drahé kovy, neboť se i v sirkové 
i v dusičné kyselině č. lučavce snadno rozpouští, pročež na nádoby k vaření. kyselin 
béře se buď porcelán nebo platina; z té samé příčiny může se stříbro se zlatem neb 
platinou pomíchané pomocí jmenovaných kyselin od nich odděliti. Větší příbuznost nežli 
ku kyslíku má stříbro k síře a ku chloru i prvkům chloru podobným (iodu, bromu). 
Leží-li stříbrné peníze neb nářadí dlouho v zemi aneb ve slané vodě, bývají pak do- 
cela polaženy šedou křehkou kůrou, kteráž není nic jiného než chlorid stříbrnatý (Chlor- 
© silber, AgCI). Tato látka nalezá se v přírodě co vzácná ruda, nazvaná rohové stříbro 
(Hornsilber), uměle připravena jest prášek těžký sněhobílý, na světle rychle šednoucí 
a černající. Podobnou vlastnost má také iodid stříbrnatý (Iodsilber, AgI), který se tvoří, 
- kdykoli vyhlazený stříbrný předmět jen na chvíli do iodových par zavěsíme. Na té 
vlastnosti chloridu, iodidu (a též bromidu). stříbrnatého, že se totiž účinkováním světla 
-ve své barvě a podstatě proměňují, zakládá se znamenité umění fotografické č. daguer- 
reotypické. První pokusové ve světloobraznictví byli učinění ode dvou slavných zpytate- 
lův anglických H. Davyho a Wedgewooda ma začátku nynějšího století, avšak bez do- 
statečného prospěchu, neboť se jim nikterak nepodařilo, obrazy světlem utvořené uslá- 
liti, t. j. proti dalšímu zhoubnému účinkování světla dostatečně ochránili, což teprvé 
r. 1839 takřka stejnou dobou Daguerre v Paříži a Talbot v Londýně dovedli.  Nechtěje 
zde do širšího výkladu světlopisu se pouštěti, připomenu, toliko znamenitý, nález Bec- 
guerelův. Jak známo dělají se obyčejně obrazy daguerreotypické takovou cestou, že 
se vyhlazená deska čistého stříbra, parami iodovými až do žluté barvy naběhlá, do ka- 
mery obskury položí, kdež zevrubný zmenšený obraz vnějších předmětů; utvořený po- 
mocí skleněné spojovací čočky, krátký čas na ni působí; obraz na desce již nyní utvo- 
řený stane se však teprvé viditelným, když se deska parami z horké rtuti napuslí, Obrazy 
daguerreotypické jsou sice dokonalosti a věrnosti nad pomyšlení veliké, avšak jednu ve- 
