114 
pramen sarkody i zůstává větším dílem každý o sobě. Nicméně splývají též částo na 
koncích, a činí můstky a blánky. Když se zvíře někde chce zachytit, lu praménky na 
obvodu se sbližují a splynou v blánku, která přilnoue ku povrchu nádoby prostředkem 
skracujících se vláken celou skořápku za sebou táhne. 
Rozvážíme-li hlouběji tulo podivnou činnost sarkody, naskylnou se nám rozličné 
podivné otázky, které nás pak pohánějí k odpovědím neobyčejným. 
4. Látka sarkody jest skoro tekutá, málo jen hustší nežli voda, ano její potážná 
váha sotva jest vělší nežli váha vody, a předce vní činná jest síla tvořivá, klerá jest s to, 
aby odolala snažení tekuliny po netvárnosti, aneb aspoň po kulatosti. Zdá se, že to 
závisí od maličkosti látky. Ve vělších spoustách převládala by zajisté tekutost a bez- 
tvárnost, aniž by mohla síla živoucí překonati soudržnost prvků, leda by si vlastní pevnější 
tkaniny vytvořila. Kdyby slon, při těch samých látkách, z kterých jeho tělo pochází, 
měl vzrůsti do velikosti hory, sesul by se sám v sobě, i byla by z něho hora. 
2. Že se sarkoda ve vodě nerozplývá, ukazuje na to, že se zdá býli povahy 
slizu, jemuž podobná vlastnost náleží. Tato vlastnost slizu nedá se chemicky vyložiti, 
i zdá se, že se řadí k oněm, jakými příroda některé hmoty vůbec opatřila, jako jest pruž- 
nost, tažlivost a j., aby je v své organické tvořivosti upotřebila. 
3. Jsme zvyklí, každé stahování organických hmot odváděti od vlastních vlákének 
svalových, takovou stažitelností nadaných. V sarkodě však nejbystřejším pátráním ani 
sledu vlákének nenajdeš. Zdá se, že kde toho pohyby žádají, látka polotekutá okamžilě 
se stužuje a zase rozvolňuje, a tím buďto své hmotě tvořivé rozličné tvary uděluje, 
aneb uzavřené v sobě zrnéčka různými směry proudem popohání neviditelnými silami, 
jako vichřice puzena prolivami chladna, tepla, električnosti. Považujíc tyto divné taje- 
plné pohyby, obrazotvornost lidská hluboko se zanáší, aby aspoň pomyslem tam dostihla, 
kam oko nedosáhne, představuje sobě kroužkovilé, podélné, příčné a jiné skracování, 
aby jimi vyložila výsledující pohyby a výtvary. 
4. Jiná tajina k rozluštění se nám nabízí tím, že vidouce hmotu na všeliké dráž- 
dění pohyblivou, nuceni jsme v umu svém předpokládati v ní jakousi citlivost, avšak bez 
nervů, obyčejných nosičů a vodičů sil důševních ; ano vidouce jak sarkoda po pokrmech 
pídí a je do sebe vtahuje, nabízí se nám i myšlénka, že vlastními pudy zvířecími 
nadána jest. 
5. Také zažívání, jindá lak temné, nám lu zřejmě před oči se představuje. Solva 
jaké zvířátko nebo rostlinka živá dovnitř sarkody se dostane, již jí proniknuta jest, 
a vše, co vní organického, záživného, ztotožnitelného, rozpuslí se a mizí v ostatní látce, 
an zbylky nezáživné, dřevivo, krunýře lodiček, na povrch se vypuzují a vyvrhují. Me- 
zitím sarkoda živí se, vzrůstá, snad i cítí, pohybuje se a rozplozuje., 
U skořápečních rhizopodů třeba nám ještě přijímali jakési vycezování na po- 
vrchu jejich těla látek nerostných: vápna, křemele, ano i rohoviny, z nichž se ozdobné 
jejich obálky vylvořují. 
6. Nahoře již zmíněno 0 prázdninkách (vakuolech), které se rozstoupením látky 
okamžitě v sarkodě na rozličných místech otvírají a lymfou (vodičkou) naplňují, načež 
podobně se zavrou až do nepoznání, a vodička zase vsáká se v látku ostatní. Jsou to 
oučinky srdce a žil, však není tu srdce ani žil ani krve. Jako blesk se oučin vyjevil 
a jako blesk vše zase zmizelo, ani sledu po sobě nezůslavíc, v jednoduché, nerozrůz- 
něné látce sarkody. 
