130 
aniž porozuměti chce; pravý Sanskrit mluví aby mluvil, poněvadž jest mluvení jeho 
rozkoší a podstatou. 
Krátko po něm prohodil jiný: Nelřeha vykládali písmo svaté: kdo pravdu mluví, 
pln jest života věčného, a podivně příbuzné s opravdovými tajemstvími vidí se nám jeho 
písmo, neboť jest ono akkordem ze souzyučné hudby všehomíra. 
O našem učiteli platil zajisté hlas ten, neboť om zná sbírali písmena, různo všude 
rozmetaná. Nadpozemským světlem planou zraky jeho, když tu leží před námi vzne- 
šená runa, a on pátrá v mašich očích, zdali také v našem nitru dennice vzešla, ježto 
objasňuje a vysvětluje výkres. Vida pak nás zarmouceny, že se nerozbřesklo ještě 
v noci ducha našeho, těšívá nás a tomu, kdo bedlivě a věrně vzírati bude, na budouc- 
nost štěstí předpovídá. Vypravovával nám, kterak co dítěti pud po- cvičení, zaměstná- © 
vání a obohacování smyslův nedal mu lenili. Hvězdám se dívaje nápodobil v písku 
jejich chůze, jejjch postavení, v moři vzdušném topil zrak svůj bez odtuchy, a ne- 
umdlel v pozorování jeho jasnosti, jeho pohnutí, jeho mraku i světla. Shledával si ka- © 
meny, květiny, brouky všeho druhu, a rozmanitým spůsobem do řad je pokládal. 
Na lidi a zvířata pozor míval, na břehu mořském sedaje vybíral lastury. Srdce 
svého náklonností a myšlének svých nasléchal pečlivě. Nebyl si svědom, kam ho žene © 
touha jeho. Dorůstaje toulal se v okolí, prohlížel jiné země, jiné moře, nové podnebí, 
cizí kameny, neznámé rostliny, živočichy, lidi; sestoupaje do hlubin země vídal, jak lo- 
žiskami a pestrými vrslvami stavba země se konala, a ve hlíně snímal otisky podivných © 
podob skalních. Tu již všude známé postavy potkával, jen že podivně promíchané © 
a sdružené, a lakž často věci na pohled dost neobyčejné samy od sebe se mu pořádaly. © 
Záhy na spojení ve všem, na potkávání a stékání se všeho zřetel obraceje brzy nic j 
více samo o sobě neznamenal. U veliké barvité obrazy směstnávaly se dojmy jeho 
smyslův; slouchaje, dívaje se, hmalaje přemýšlel zároveň. Nacházeltě v tom zalíbení, 
cizince-li vespolek sváděl. Tu užíval hvězd na místě lidí, onde lidí na místě hvězd, ka- 
menův na místě zvířat, oblakův místo rostlin. Dobře věda, kde a kterak by to neb ono 
nalézti a ve skutek přivésti mohl, zahrával se silami a úkazy přírodními, jako když se 
někdo ve strunách probírá střídavými zvuky a chody. 
Jak se s ním vedlo dále od těchto dob, nesdílí nám, řka že sami, jím a vlastní 
chutí vedení, uhodneme, jaké se s ním udály proměny. Mnozí z nás jej opustili; na- (k 
vrátivše se domův k rodičům naučili se řemeslům, některé vyslal on sám, aniž víme 
kam; tyto si přede všemi vyvolil. Z těch byli někteří teprva od nedávna mezi námi, 
jiní po delší čas. Jedno bylo ještě děckem; sotva přibylo, a již mu chtěl uděliti úřad 
vyučování. Mělo veliké temné oko, se zpodem modrým jako nebe, jako lilie. svílila se 
jeho pleť a jeho vlásky jako světlé mráčky, když se večer blíží. Jeho hlas nás všech- | 
něch srdcé dojímal; byli bychom jemu své květiny, kaménky, pírka, ba všecko s radostí 
darovali. Usmívalo se s neskonalou velebností, bylo nám všechněm při něm tak ob- 
zvláštně blaze u srdce, (Některým časem navrátí se k nám, pravil učitel, a bude mezi 
námi obývati; napotom přestanou hodiny vyučování. — Jednoho odeslal s oním dílě=, 
tem ; toho nám často bylo líto. © Býval vždycky smuten, byl tu dlouhá léta; nic se mu 
dařiti nechtělo, stíží co nalézal, když jsme krystaly hledali nebo kvítka. Do dálky viděl 
špatně, pestré řady pěkně vykládati neuměl. Všecko co do rukou bral, snadno polí- 
mal, Za lo však nehnala žádného tlaková louha a srdečná ochotnost k dívání se a po- 
slouchání. — © Od některého času — dříve než ono dítě vstoupilo mezi nás, najednoujk+ 
