131 
zveselel a zobratněl. Vyšed toliž jednoho dne v zarmoucení nevracel se, a počalo se 
soumračit. I pojala nás z loho starost veliká. Tu nenadále, když se počalo rozední- 
vati, zazněl nám v uších hlas jeho z blízkého háje, an zpíval povýšenou, radosti plnou 
píseň. Bylo se nám všem čemu podiviti; učitel pozdvihl k východu zrak svůj, jemuž 
snad nikdy více neuhlédám podobného. Brzy vstoupil mladík do našeho středu, přiná- 
šeje s tváří nevýslovné blaženosti neúhledný kamínek tvaru podivného. Učitel, vzav jej 
do ruky, dlouho nálezce jeho líbal, potom popatřil na nás s zaroseným okem a kamé- 
nek uložil na prázdné místo mezi jinými kameny, tam kde právě mnoho řad jako pa- 
prsků se stékalo. 
Nikdy mně tato okamžení nevyjdou z paměli. Bylo nám lak, jakobychom mimo- 
chodem byli v duši svojí pocítili jasné zatušení o tomto divotvorném světě, 
Také já jsem méně spůsobilý nežli druzí, a mním, že se mně pokladové přírody 
ne tak rádi k nalezení vyskylají; učitel ale mi přeje a dopouští, abych sedal v zamy- 
šlení, vycházejí-li druzí na hledání. Tak jako učiteli našemu mně nebývalo nikdy, ne- 
boť mne vše do sebe jíti nabadá; však ale co onen druhý hlas onehdy propověděl, tomu 
dobře jsem vyrozuměl. Těšívají mne sice podivná skupení a důmyslné výkresy v sí- 
mích, a však je vždycky musím považovat jen co nové obrazy, co oděv, co ozdoby, za- 
halující božský v sobě div; a ten mi leží v mysli ustavičně.  Jich nehledám, v nich hle- 
dám častěji. Na ceslu jimi doufám uhodit, kde stojí panna ve snu hlubokém, po nížto 
duch můj práhne. Mně o tom nikdy učitel neříkal ani já nic z toho svěřiti mu ne- 
(mohu ; mním, že to nezvratné jest tajemství. Rád bych se byl pozeptal onoho dítěte, 
v jehožto tvářince jsem příbuznost nacházel; poblízku jemu zdálo mi se uvnitř duše 
mojí svítali. Kdyby déle se bylo zdrželo, zajisté bych byl mnohého se lépe dověděl. 
Snad by se mi ňádra byla otevřela, jazyk rozvázal na konec. Jak rád byl bych s ním 
odešel, než to se nestalo. Nevím jak tu dlouho ještě zůstanu. Jest mi, jakobych tu 
zůstati měl na věčnost. Sám sobě svěřili se rozpačím, jak vroucí víra se mne zmoc- 
f ňuje: zde jednou najdu, co mne stále dojímá ; ona jest při mně. V té důvěře-li tudy 
putuji, pak všecko zdá se vyšším obrazem, a v nový řád se pojí celý svět, a celé lid- 
-stvo obrací se v jednu krajinu. Pak všeliká věc milenou a známou se mi slává, 
a byvši potud divně cizinská, blaží mne teď jak milý nábytek. 
1“ Právě že tato cizost jest mi cizí, odstrkovala i vábila mne vždy zároveň tato sbírka. 
Učitele našeho pojmouli nechci a nemohu. "Tak nepochopitelný právě se mi líbí. Vím 
| že mně rozumí; proti mému citu a přání nepronesl se nikdy. Naopak si přeje, aby 
každý vlastní cestou kráčel, prolože každá nová cesla vede novými krajinami, a každá 
ma konec k lěmže obydlím, k téže svalé vlasti nazpátek dovodí. I já své dráhy obrys 
živolem nakreslím, a nezdvihne-li, podle onoho tam nápisu, závoj smrtelník, pak na nás 
jest stáli se nesmrlelnými; kdo by jeho pozdvihnouli nechtěl, není pravdivým učení- 
kem Saiským. 
Přírodoslovná poučení a zábavy. 
Od prof. Dra. Jana Purkyně. 
1. Omluva, 
- Pod tímto nápisem hodlám podávati velectčnému obecenstvu řadu statí o přírodě 
"člověka s ohledem na ostatní živočišstvo, doufaje že tím spůsobem v postupu času. dosti 
9+ 
