147 
nic dále uzavírali, a lo lím méně, poněvadž pozorování starodávná nedála se s náležitou 
bedlivostí, aniž nám dosti správně jsou dochována. 
Nejurčitějšího poznání přirozenosti stálice, neb aspoň veliké jich čásli, nabýváme 
dvojhvězdami, které nám nepochyhným spůsobem okazují, že podrobeny jsou týmže zá- 
konům dynamickým a poslušny téže lížné síly, jaké i v naší sluneční souslavě panují. 
Mnohé hvězdy toliž, pozorujeme-li je skrz dalekohled, objevují se co dvojité, 
L. j. skládají se ze dvou, v některých případech i z více jednotlivých hvězd, zcela blízko 
při sobě postavených. Mohla by se tato okolnost přičítali náhodě, kdyby bylo jen málo 
takových případů; ale častější se naskytování takového spojení dvou hvězd, jejich ne- 
obyčejně malá vzdálenost od sebe, a ve mnohých případech i blízká stejnost obou takto 
spojených hvězd vedou nás samy k domnění, že panuje mezi nimi poměr mnohem bližší 
a těsnější, nežli jest pouhé vedle sebe bytování. Nalezáme n. p., že jasná hvězda Ka- 
stor, pozorujeme-li ji skrze silně zvětšující dalekohled, ze dvou hvězd se skládá, které 
jsouce asi třetí neb člvrlé velikosti sotva 5 sekund od sebe jsou vzdáleny. 
Již Herschel napočetl přes 500 lakových dvojhvězd, při nichž obě hvězdy je 
skládající méně než půl minuty od sebe jsou vzdáleny. V novějším však čase rozmno- 
žen jest tento seznam již desateronásobně. Z toho můžeme souditi na bohactví toho 
předmětu, poznaného z bedlivého pozorování. 
Přede vším nastává tu otázka, jsou-li tylo hvězdy jenom náhodným svým posta- 
vením k našemu stanovišti dvouhvězdami, anebo panuje-li mezi nimi skutečně bližší 
nějaký poměr, asi takový jako mezi sluncem a planelami. 
Když Herschel r. 1780 těmilo hvězdami obírati se začal, byl toho domnění, že 
všecky, anebo aspoň větší jich část jenom dle postavení svého k nám jsou dvojilé, totiž 
že, jakkoli u veliké vzdálenosti za sebou, předce pro nás skoro v též zrakové čáře se 
malezají. Om tedy pozoroval je pouze v tom úmyslu, aby vypočetl vzdálenosť jejich od 
pe předpokládaje, že roční pohybování se země kolem slunce spůsobuje nějakou 
| změnu ve zdánlivém postavení k sobě obou hvězd. Kdyby totiž skutečně jedna z obou 
hvězd nalezala se u veliké vzdálenosti za druhou, tak že by obě jenom náhodným se- 
| tkáním se v též zrakové čáře tak blízko vedle sebe se objevovaly: patrno jest, že při 
postupu země na dráze její okolo slunce muselo by se státi pomknutí obou hvězd, 
z čehož by se pak snadno dala vypočísti vzdálenost jejich od země. "Tyto úvahy přede 
vším přiměly Herschla k tomu, že zhotovil seznam dvojhvězd a všecky v ohledu na je- 
jich obapolné postavení u vzdálenosti bedlivému měření podrobil. Sotva že však započal 
tato měření, odvrátlily ho od předmělu jeho vyšelřování úkazy zcela neočekávaného 
| spůsobu, které všecku jeho pozornost upoutaly. Místo ročního sem tam kolísání jedné 
z obou hvězd v ohledu na druhou, místo střídavého ročního přibývání a ubývání jejich 
| vzdálenosti od sebe, jaké očekával nalezti při dvouhvězdách , pozoroval na větším díle 
pravidelně pokračující změnu, tak že z toho co nejpatrněji vysvitalo skutečné pohybo- 
vání se jedné hvězdy okolo druhé. 
Pozdější pozorování potvrdila výsledky tylo úplně nejenom vůbec, nýbrž větším 
dílem i v jednotlivosli, i přijalo jest za pravidlo, že kdekoliv dvě jasnější hvězdy těsně 
T vedle sebe stojí, jedna okolo druhé obchází, při čemž obě točí se kolem ústředního tě- 
lesa souslavy všesvětové. Úkazy tylo vykládají se účinkem lížení, které obě hvězdy 
Spolu spojuje a jehož nutným následkem jest obíhání jedné kolem druhé, 
| lo Takovýto poměr dvouhvězd nemá na sobě nic obzvláštního, neboť v naší plane- 
410* 
