(150 
vání se ku kořisti, kterou zhlídnul, v síle své zponenáhla zrůstající odvážně udeří na 
jiná zvířata, která se obyčejně stanou jeho lupem. Za tou příčinou jsou vlci opravdiví 
škůdcové země, v které přebývají, ne jen proto že hubí stav zvěře, nýbrž také že zna- 
menitý jich počet vraždí domácí dobytek statkářův lak jako nakažlivé dobytčí nemoce. 
Poloha naší země, je přízniva rozmnožování se vlků, a zakořeněná netečnost, 
s kterou hledíme na čelné škody od těchto zvířat učiněné, je jediná příčina, že se u nás 
nalezají až posud v dosti znamenilém počtu. 
Tyto veliké škody a snaha, použiti přiměřených prostředků k jich vyplenění, za 
povinnost nám kladou, bychom se u tohoto krvechtivého lupiče déle pozdrželi. Vlk 
(canis lupus), v jazyku polskomysliveckém ťupur, basiur, vlčice: wadera, náleží do řádu © 
šelem a do rodu psů. Oblíbená místa, kde se zdržuje, jsou bahnité lesy; v těch vycho- 
vává své potomstvo a nalezá ochranu, když je stíhán; svou potravu vyhledává v kra- 
jinách více zalidněných v noční době, ve dne ukrývá se v lesích, tmavých huštinách 
a v obilí, když je dosti vysoké, aby se v něm bezpečně skrýti mohl. 
Jednotlivé částky těla, rovněž celá postava vlka, má velikou podobnost se silným 
psem neb šavkou (ovčáckým psem); hlavou je více podoben k lišce, toliko že má tmavé 
oči úkosněji položené. Ostatní částky těla, jmenovitě běhy, úplně jsou podobny psím. © 
Že však jdoucí vlk vždy šňůruje (dělá stopy v přímé čáře), je stopa jeho podlouhlá, 
foremnější i větší než psí sled. Po stopě nemohou myslivci poznali počet vlků, poně- 
vadž obyčejně zadní vlk vstupuje do šlaku prvního vlka. 
Zvíře to nepříjemně smrdí vlčinou, psi je zdaleka větří i dávají svůj strach na 
jevo skučením tak, že oblekouce se do vlčí kůže psy ve vesnici zbouřiti můžeme. Chti- 
vost a žravost vlka jest veliká, Dostav se mezi houf ovcí dlouho se vražděním ne- 
zaměslnává, poněvadž jenom jednu ovci odnésti v slavu jest. Uchvácenou hodí sobě 
na krk přes plece a tak ji odnese do lesa, jmenovitě když ji hodlá dorosllým štěňatům 
dostavili. Ovce se brání, opírá se zadníma nohama o zem a na ten spůsob mu ještě 
pomáhá v útěku. Došed do lesa puslí na bezpečném místě ovci, která buď ze strachu 
neb bludu, domnívajíc se že je vlk druhá ovce, běží za ním až k doupěli vlčat. Za tou 
příčinou se často přihází, že pastýři honíce vlka zdravou ovci v lese mu odnímají. 
Na lelné domácí neb divoké ptactvo přikrádá se brázdami, křovinami a podobnými 
místy plaze se po břiše, i tak jest tou činnoslí zaujat, že se k němu v tom položení 
myslivec nejblíže přikrásti může. Nejkrutější boj musí podstoupiti s chlevním stádem, 
které jednotlivý vlk napadati ne tak snadno se odváží. Svině, na které vlci dorážejí, 
tvoří kolo, starší obklíčí mladé, a tesáky směle na nepřítele dolírají, chovajíce se dle 
taktiky obranné. Svině rozježená pění se při obraně a často dorážejícího vlka tesáky 
raní a popění. Při takových příhodách zpozorovali myslivci, že vlk k ustoupení přinu- 
cený neprodleně se na sněhu neb vlhkém písku tak dlouho válí, až pěnu selře. Totéž 
má zvyk činiti, když se mu lov podařil a když se vepřoviny nažral. Raněný se vyhýbá 
potkání jiných vlků, neboť uzření barvy (krve) takovou v nich žravost vzbudí, že raně- 
ného rozsápají; za lou příčinou se tak bedlivě po každé bitce očišťují a utírají. Vlk 
hladem trápený stane se odvážlivým a konečně zoufalým; v tom čase vpadá do dvorů, 
vkrádá neb podrývá se do chlévů a častokráte vrhá se i na lidi. Od přirození je. báz- 
livý a ostražitý, nejvíce se leká lidí a psů, posledních netoliko že jej napadají, ale 
z pudu, že provázejí člověka. 
Letního času. žijí vlci více každý pro sebe, v zimě zase shromažďují se v Wupy. 
