152 
vujíce je v lov. Ku povzbuzení větší žravosti, odvahy i krvežíznivosti drží dvouletá 
telata za uši, mladé tím se dráždí a libovolně z týla je sápají. Ač jsou vlčata od při- 
rození bojácná, však povolně vycvičená v podobných lovech stanou se odvážnými. — 
Samec opouští mladá šlěňata teprva, když úplně vyrostou a o své živobytí se slarali 
dovedou. V tom se liší vlci od mnohých jiných dravých zvířat. Vlk vyje podobně jako pes, 
vydává ale hlas táhlejší a mocnější, rovněž více přitlumený (přidušený a temnější). Vylí 
se obyčejně začíná velmi tenkým hlasem a končí se měkkým, což činí protivný dojem 
na lidi a zvířata, 
Přídavek překladatele. 
Za onoho dávného věku, když byla Česká země hustým lesem pokryta, nalezalo 
se na ní hojnost dravců rozmanitých rodů. Bujné rostlinstvo a nesmírný počet menších 
živočichů čtvernohých a letavých poskytoval jim hojnost potravy. Silnější šelmy vraž- 
dily v přirozené své krvežíznivosli nemilosrdně slabší zvířata. Kamkoliv se lidský zrak 
obrátil, hemžilo se živočišstvo. Byloť tu veliké množství medvědů, vlků, ostrovidů, li- 
šek a t. d. Od té doby, co se počali první obyvatelé na české půdě usazovati, nastalo 
ustavičné pronásledování a hubení všech dravců. Na příhodném místě, kde se rodina 
lidská usadila, porazila několik stromů a vystavěla si z nich své obydlí; vůkolní lesní 
kmeny z většího dílu sporážela neb spálila, a vyklučená místa v lučiny a pole vzdělala 
tak, jak to dělají až posud vystěhovanci v amerikánských lesích. Četná svá dobytčí stáda 
musel hospodář ostražitě hlídati a ochraňovati, poněvadž dravci s velikou smělostí 
z doupat svých na ně útok činili. Líčil na mě pastě, tlučky, železa, otravoval a chytal 
je na vnadu do jam, zarážel je oštěpem, pikou je proháněl a šípy (střelami) z lučiště 
je střílel. Často se osadníci z několika vesnic k jich pronásledování spolčili a veliké 
lovy odbývali. Čeští panovníci a české panstvo, obklíčeni jsouce svými dvořany, my- 
slivci, holoty a poddanými, činili často veliké hony a lovecké výpravy na vlky a jiné 
šelmy, a při této divoké a užitečné zábavě se lyrdili v srdnatosti. Za zabití každého 
dravce hojnou odměnu a záslřelu (střelné) udělovali, jak se lo až posud v Polsku stává. 
Pan Stanislav Konstantin Pietruski vypravuje ve své Historii Naturalné 1853: „Nedaleko 
od Podhradce (Podhorodec) žil vesničan, který tak dokonale znal všechny vůkolní peleše 
vlčic, že sobě ročně za samé nosy 20 — 40 zl. stř. odměn vládních vydělal, při čemž 
se podotýká, že nikdy nezabíjel matky, které mu tak pěkné důchody vynášely.  Nazýval 
se Seň Dmitrowicz, a bez přehnání půldruhého sla vlčat již sebral.“ Vynalezením střel- 
ného prachu a zdokonalením ručnic se vyplemeňování dravců velmi usnadnilo. Když 
vlkům v pozdější době valným vystřílením lesní zvěře "potravy ubylo, stali se v čas 
kruté zimy odvážlivějšími. Doráželi až k obydlím lidským, snažíce se ve své drzosti 
nějakou kořist uloviti, kterou by svůj hlad ukojili. V tom čase musel býti hospo- 
dář velmi ostražitý a dobře ozbrojen, aby mu vlci velikých škod nenadělali. Bez ostré 
zbraně a nabilé ručnice nesměl se v noční době opovážili ze stavení vykročiti, neb ča- 
sto se přiházelo, že hladový vlk na lidi se vrhal a je sežíral. 
Památka té doby zachovala se v následujícím vypravování, jakéž často slyšeti 
bývá mezi obecným lidem: „Jindá bývaly v Čechách až u samých vesnic lesy, a vlci 
dost dětí sežrali i také velké lidi. Když na večer někdo šel ven na potřebu, tedy druhý 
musel u něho stát a křesat, sice by jej byl vlk sežral, a když děti plakaly, tedy jim 
matky říkávaly: Mlč, vlk je venku, jestli tě uslyší plakat, tedy sem skočí a popadne tě 
a uteče s tebou; a když dítě bylo před chalupou venku ve dne, tedy mu říkávali: Jdi 
