162 
Dosti časně vrazil však býstrý duch na obtíž při vysvětlování postav z těch 
bezpostavných sil a vod. Pokusil se spolu 0 rozvázání uzlu toho lím, že učiniy první 
počátky pevnými , tvárnými tílky, ježto však nad pomyšlení droboulinké přijal, domníval 
se, že bude moci z toho moře práškův, ovšem nikoli bez pomoci účinkujících příčin my- 
šlénkových, sil totiž přítažlivých a odstrkavých, nesmírnou vystavěti budovu. Ještě 
dříve potkáváme na místě vědeckých vysvětlení bájky a básně, plné pamětihodných 
obrazných vypravování o společných světa stavilelích, o lidech, o bozích a zvířatech ; 
a slyšíme vznikání jeho vypisovat spůsobem nejpřirozenějším. Dovídáme se při nejmenším 
jistoty nahodilého, od jinud spůsobeného jeho původu ; a i samému tupiteli těch nepravi- 
delných výtvorův obraznosti musí býti myšlénka ta dosti znamenitá. Historii světa pojímati 
ve smyslu dějepisu člověčenstva, všudy jen lidské události a poměry nalézati, jest myšlénka © 
neustále zdědovaná, v nejrozličnějších dobách v novém vždy rouše se vynořující ; i po- © 
dobá se, že divotvorným působením a lehounkou přesvědčivostí ustavičné přednosti po- 
žívala. Jednak i to jest zápodobno, jakoby případnost neosobné přírody samoděk na 
ideu lidské osobnosti se poutala a tato nejvolněji v bytosti lidské obecnému rozumu 
očividnou se stávala. Již pak tedy básnictví bylo nejmilejším nástrojem v rukou pra- 
vých přátel přírody, a dučh přírody objevil se nejjasněji ve zpěvu. Čítajíce neb slyšíce © 
zpěvy právě básnické, cítíme, kterak se vnitřní rozum jakýsi ve přírodě kývá, a jako ne- 
beské tělo její v ní a nad-ní zároveň se vznášíme. Přírodozpylatelé a básníci ozna- © 
čovali se skrze tentýž jazyk vždycky jako jedním národem. (Co jsou omi celkem na- 
sbíravše u veliké, spořádané zásoby složili, z toho připravili tito denní chléb a potřebu 
srdcím lidským; onu nesmírnou přírodu v různotvarné, menší, líbezné přírodky rozštěpili 
a vzdělali, Jestliže se tito za živlem lekutým a uprchavým s volnou myslí honili, by= 
lať snaha oněch, kterak lze ostrým nožem vnitřní budovu a poměrnost článkův mezi 
sebou proskoumati. Pod rukama jejich přívětivá příroda umírala, zbytky toliko mrtvé, 
trnoucí zůstavujíc ; ale od básníka, jako- duchaplným vínem, více byvši oduševněna, pro- 
nášela nejbožštější, nejčilejší důmysly, a povznešena nad všední život svůj, k nebesům 
vzestoupajíc, tančila, věstby činila, všechněch hoslův vítala vlídně a dary své štědrou, 
bodrou myslí rozdávala. Takto žila s básníkem hodiny rajské. Zpytatele pak jen tehdy f 
k sobě zvala, když byla nemocna a rozpačliva. Pak odpovídala jemu na každou otázku, 
i ctila ochotně povážného, přísného muže. Kdožkoli by tudíž její duševní stránku f 
opravdově seznati toužil, ten ať ji hledá ve společnosti básníkův ; tam kdež upřímně di- ( 
vomilé srdce své vylévá. Nemiluje-li ji ale kdo celým srdcem svým, a lo neb ono jen 
v obdivení cení a zvěděti si žádá, ten její nemocnici, její kostnici pilně navštěvovati musí. 
S přírodou nacházejí se lidé v poměrech právě tak nepochopitelně se různících, |- 
jako i mezi sebou; a jakož se dítěti dětinskou prokazuje a k dětinnému jeho srdci 
mile se tulí: tak zase Bohu se ukazuje božskou, a s povýšeným duchem jeho souhlasí. 
Nemůžeme ani říci, že jest přiroda, abychom lím něco svrchovaného nevyřkli; a veškeré 
bažení po pravdě v řečích a rozprávkách o přírodě jen vždy více a více přirozenosti | 
se vzdaluje. Mnoho, přemmoho již nabudeme tím, jestliže dychtivost úplného poznání 
přírody v toužebnost zušlechtěna bude, v toužebnost jemnou a skromnou, kteráž se 
s cizím, chladným tím zevnitřkem dobře spokojí, bude-li se jí jen kdy nadíti důvěrněj- 
šího s ní obcování. Tajemné puzení na všecky strany vládne naším vnitřkem, z nesko-(k 
nalé hlubokého středu kolkolem se šířící. Rozložena-li pak okolo más divotajná, smy 
slná i nadsmyslná příroda, domníváme se, že není ono puzení leč přitahování samé pří=( 
